У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Закропивного О.В., Штелик С.П.

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, визнання недійсними умов кредитування та кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») звернулося до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило стягнути солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 07 червня 2012 року, яка складається із основної заборгованості - 184 542 грн 45 коп., збитків - 11 339 грн 64 коп., штрафу - 35 904 грн 95 коп., 3% річних - 451 грн 31 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що позичальник ОСОБА_4 та поручитель за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_4 - ОСОБА_5 належним чином не виконують умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на вказану вище суму, яку в добровільному порядку відповідачі не погашають.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву, у якій з урахуванням уточнень просив визнати недійсними кредитний договір від 07 червня 2012 року та п. п. 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 2.4 загальних умов кредитування до кредитного договору, посилаючись на те, що вони суперечать нормам ЦК України, а також ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року позовні вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» основну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 184 542 грн 45 коп., збитки - 11 339 грн 64 коп., штраф - 35 904 грн 95 грн., 3 % річних - 451 грн 31 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 2 982 грн 39 коп.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» судові витрати у розмірі 2 982 грн 39 коп.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції у нескасованій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалюючи рішення про задоволення первинного позову ТОВ «Порше Мобіліті», суд першої інстанції, з висновком якого фактично погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута солідарно з нього та поручителя.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суди, керуючись положеннями ст. ст. 207, 524, 533, 626, 627, 628, 638 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист прав споживачів», дійшли висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів та окремих їх положень недійсними, оскільки ТОВ «Порше Мобіліті» було надано фінансову послугу із дотриманням норм законодавства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд зазначив, що такі витрати повинні бути стягнуті лише з ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_4 від їх сплати звільнений.

Висновки судів є правильними, відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судами правильно застосовані.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, оскільки при підписанні оспорюваного кредитного договору позичальник добровільно погодився на його укладення, а також погодився з тим, що платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному відповідно до п. 1.3 Загальних умов кредитування. Підписавши Загальні умови кредитування позичальник підтвердив, що компанія належним чином ознайомила його із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суди вірно дійшли висновку про те, що ТОВ «Порше Мобіліті» дотримано принцип добросовісності, оскільки сторони в п. 1.3 Загальних умов кредитування погодили, що кошти у повернення кредиту відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти. Крім того, положення п. 1.3.2 Загальних умов кредитування не позбавляють ОСОБА_4 права на висловлення своєї незгоди щодо застосування нового обмінного курсу.

Між тим, розмір стягнутої суми боргу та її складові ОСОБА_4 не оскаржує.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуальною права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року у не скасованій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик