Справа № 165/2169/15-ц Провадження № 22-ц/773/979/16 Головуючий у 1 інстанції: Ференс-Піжук О.Р.
Категорія: 27 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з ОСОБА_1,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - ОСОБА_7 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 26 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що між банком та відповідачем ОСОБА_5 18 вересня 2008 року був укладений кредитний договір №VONVGA, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 23632,49 доларів США на термін до 18 вересня 2023 року. Позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

Для забезпечення виконання зобовязань позичальника ОСОБА_5 за кредитним договором №VONVGA від 18 вересня 2008 року був укладений договір поруки №VONVGA/2 від 18 вересня 2008 року між позивачем ПАТ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_6

У звязку з невчасним погашенням заборгованості по кредиту станом на 10 липня 2015 року за відповідачем ОСОБА_5 рахується заборгованість в сумі 64298,84 доларів США, що еквівалентно 1404286,70 грн., з яких: заборгованість по кредиту складає 23360,81 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом 13254,26 доларів США, заборгованість з комісії за користування кредитом 3551,75 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 21059,27 доларів США, штраф (фіксована частина) 11,45 доларів США, штраф (процентна складова) 3061,30 доларів США.

Оскільки добровільно повертати кредит банку відповідач не бажає, банк просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 в свою користь кредитну заборгованість в сумі 64298,84 доларів США, що еквівалентно 1404286,70 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 26 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 23360,81 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 13254,26 долари США заборгованості по процентах за користування кредитом; 3551,75 долар США заборгованість по комісії за користування кредитом; 3061,30 долар США штрафу (процентна складова), а всього 43228,12 доларів США, що еквівалентно 944102 (девятсот сорок чотири тисячі сто дві) грн. 14 коп. за кредитним договором №VONVGA від 18 вересня 2008 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції змінити в частині незадоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не робить висновків щодо неоскарженої частини рішення суду про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити, представник відповідача апеляційну скаргу заперечив, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а рішення місцевого суду в частині відмови в позові - скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»). При цьому суд вважав, що максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Суд першої інстанції вважав, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», розраховуючи еквівалент пені за неналежне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором за офіційним курсом гривні до долара США станом на 27 серпня 2015 року (день звернення до суду), не врахував вище викладені правові позиції, не врахував, що пеня за прострочення сплати кредитних коштів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником свого обовязку, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення кредитних зобовязань, а тому прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_5 21059,27 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором до задоволення не підлягає.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» надано розяснення, що положення другого речення преамбули Закону у взаємозвязку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобовязаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, субєктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи субєкти підприємницької діяльності (підприємці).

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні даної позовної вимоги застосував закон, який не підлягав застосуванню, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені.

Судом першої інстанції встановлено, що між банком та відповідачем ОСОБА_5 18 вересня 2008 року був укладений кредитний договір №VONVGA, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 23632,49 доларів США на термін до 18 вересня 2023 року. З метою забезпечення виконання зобовязань відповідача ОСОБА_5 18 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір поруки №VONVGA/2 (а.с.18).

Також судом встановлено, що позичальник ОСОБА_5 істотно порушила вимоги ст. ст. 509, 526, 527, 530, 536, 550, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, умови кредитного договору, укладеного між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 вересня 2008 року, в звязку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором. Зазначена обставина сторонами не заперечується і підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до вимог статей 1054, 546, 549 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, підтриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Як убачається з умов договору, зокрема пунктів 5.1, 8.4, сторони погодили, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Пунктом 5.5 договору сторони узгодили, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки за даним договором встановлюється тривалістю 5 років (а.с.12-15).

З наданого банком розрахунку суми боргу убачається, що за відповідачем рахується борг за кредитним договором в розмірі 64298,83 доларів США, в тому числі пеня в розмірі 21059, 27 доларів США (а.с.4-7).

Крім того, із матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_5 в судові засідання не зявлялась, заперечень на позов банку та свого розрахунку боргу за кредитним договором не надавала, будь-яких клопотань не заявляла.

З огляду на викладені норми права та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до переконання, що позов банку про стягнення пені є підставним і підлягає до задоволення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені з позичальника ОСОБА_5 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позову.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому рішення в частині відмови в стягненні штрафу (фіксованої частини) в розмірі 11,44 доларів США слід залишити без змін.

Крім цього, відмовляючи в задоволенні позовних вимог до поручителя, суд першої інстанції вважав, що позивачем пропущено 3 річний строк позовної давності, однак повністю з такими висновками суду колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки

В розділі 8 «Особливі умови» договору кредиту сторони погодили, що кредитні кошти надаються у строк з 18 вересня 2008 року по 18 вересня 2023 року, періодом сплати слід вважати період з 16 по 19 число кожного місяця (п.8.1), погашення заборгованості за договором здійснюється щомісяця в період сплати у сумі щомісячного платежу в розмірі 403,67 долари США згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) (п. 8.1), позичальник зобовязується повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п. 8.1, повне погашення кредиту повинно бути проведено у останній день строку, вказаного в абзаці 1 п. 8.1. даного договору (п. 8.1.1). Пунктом 8.1.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п.8.1.1 (в тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Правовий аналіз зазначених умов кредитного договору дає підстави прийти до висновку, що 120-ти денний строк, передбачений договором, починає свій відлік від дати несплати чергового щомісячного платежу, визначеного додатком 2 до договору кредиту, який є його невідємною частиною.

Як убачається з матеріалів справи та змісту апеляційної скарги, позивач визнає ту обставину, що останній платіж позичальником був сплачений 17 серпня 2011 року, з якого позивач, власне, і обґрунтовує свою позицію щодо строків позовної давності, а тому в силу вимог статті 61 ЦПК України дана обставина доказуванню не підлягає.

Таким чином, відповідно до вищезазначених умов договору колегія суддів вважає, що строк повернення кредиту настав 31 грудня 2011 року (останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів).

Відповідно до договору поруки, укладеного між банком та ОСОБА_6 (а.с.18), цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором.

Пунктом 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Як зазначалось вище, судом встановлено, що строк повернення кредиту настав 31 грудня 2011 року, а тому саме з цієї дати слід рахувати шестимісячний строк предявлення вимоги до поручителя. Оскільки з позовом до суду позивач звернувся лише в серпні 2015 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, колегія суддів приходить до висновку, що саме з цієї підстави слід було відмовити в задоволенні позову банку до поручителя ОСОБА_6

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і прийшов до неправильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_6 у звязку з пропуском 3-річного строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_6 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог банку до поручителя ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав пропуску банком 6 - місячного строку предявлення позову.

Відповідно до частини 5 статті 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 даної статті визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи убачається, що позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» за подання апеляційної скарги на оскаржуване рішення сплачено 4019 грн. 40 коп. судового збору, а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_5

Керуючись ст. ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 26 квітня 2016 року в даній справі в частині відмови в задоволені позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» пеню за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_4 акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_5 18 вересня 2008 року № VONYGA, в розмірі 525674,73 (пятсот двадцять пять тисяч шістсот сімдесят чотири) гривні.

В позові ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_5 в користь позивача ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 4019,40 (чотири тисячі девятнадцять) гривень понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: