Справа № 465/6217/13 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/783/1284/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3,

ОСОБА_4, її представників - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представника Франківської районної адміністрації - Левик С.А.,

прокурора Пиць Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Франківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, третя особа - ОСОБА_4, про визнання батьківства,-

встановила:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано батьківство ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зобов'язано Франківський відділ реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції внести відповідні зміни в актовий запис №120 від 28.03.2013 року про народження «ОСОБА_4 Вероніки Ігорівни», де в графі «Відомості про дитину» змінити прізвище «ОСОБА_4» на прізвище «Вачко», в графі «по батькові» залишити «Ігорівна», у графі «Відомості про батька» батьком вказати «ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України» у графі «Відомості про матір» вказати «ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянка України, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4».

Рішення суду оскаржила третя особа - ОСОБА_4, просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції двічі призначалась судова молекулярно-генетична експертиза для вирішення питання, чи є позивач біологічним батьком малолітньої ОСОБА_8, і своїми ухвалами суд двічі зобов'язував її, як опікуна малолітньої ОСОБА_8, з'явитись з малолітньою ОСОБА_8 за викликом до експертної установи для відібрання у дитини необхідних для проведення експертизи біологічних зразків генетичного матеріалу, однак, вона жодного разу належним чином не повідомлялась про необхідність явки разом із малолітньою ОСОБА_8 до експертної установи для відібрання генетичних зразків і клопотання експерта про скерування осіб для відібрання зразків до неї не надходили, а тому не погоджується з висновком суду про її ухилення від проведення експертизи і вважає його безпідставним. На думку апелянта, суд для проведення призначеної експертизи повинен був застосувати до неї примусовий привід, однак, такої ухвали суд не виносив і такого клопотання позивач не заявляв. Вважає, що судова експертиза не була проведена у зв'язку з тим, що позивач не вніс оплату за її проведення. Крім того, на думку апелянта, висновок експертизи не є визначальним для вирішення даного спору, а є лише одним із доказів, який разом з іншими доказами підлягає оцінці судом, а тому відмова сторони від проведення генетичної експертизи не є беззаперечним та достовірним доказом батьківства, якщо у справі відсутні інші належні та допустимі докази на підтвердження батьківства. Апелянт вважає, що позивачем не доведено факту свого батьківства відносно малолітньої ОСОБА_8, оскільки показаннями свідка ОСОБА_10 - подруги покійної ОСОБА_9 не підтверджено факту спільного проживання позивача з матір'ю дитини та наявності між ними фактичних сімейних відносин, а показання свідка ОСОБА_11, на думку апелянта, не можна було брати до уваги, оскільки свідок є дружиною позивача і вся інформація, якою вона володіла, була відома їй зі слів позивача. Крім того, зазначає, що суд, вважаючи доведеним факт фактичних шлюбних відносин між позивачем та покійною ОСОБА_12 протягом останніх років перед народженням дитини, не дослідив ключової, на думку апелянта, обставини - коли ж саме ОСОБА_2 юридично розірвав шлюб з ОСОБА_11 і чи розірвав він його взагалі, оскільки в матеріалах справи відсутні підтверджуючі цю обставину документи. Апелянт також зазначає, що нею та її представником у суді першої інстанції заявлялось клопотання про виклик свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15, яке було задоволено судом, однак, дані особи, як свідки, не допитувались, хоча вони могли б підтвердити факт відсутності між позивачем та матір'ю дитини жодних сімейних відносин. Вважає, що суд безпідставно покликається в оскаржуваному рішенні на пояснення представника Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, оскільки жодною інформацією, яка стосується предмету розгляду даної справи, він не володіє. Апелянт вважає істотною для правильного вирішення даної справи й ту обставину, що позивач не виявляв до дитини належної батьківської турботи і не надавав їй необхідного матеріального забезпечення з моменту народження дитини і до сьогоднішнього дня, а тому він не може бути батьком дитини із цієї підстави також. Апелянт стверджує, що позивач спільно з її покійною донькою ніколи не проживав і не вів з нею спільного господарства до народження дитини, оскільки на момент народження дитини він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11, з якою постійно проживав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення третьої особи ОСОБА_4 та її представників в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, представника Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та прокурора, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_8 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10 т.1).

Ії мати - ОСОБА_9, яка є донькою ОСОБА_4, померла на другий день після пологів - ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.11 т.1).

На момент народження дитини її мати ОСОБА_9 у зареєстрованому шлюбі не перебувала.

Шлюб покійної ОСОБА_9 з її колишнім чоловіком ОСОБА_9 було розірвано за рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 12.11.2009 року (а.с.29 т.2).

Актовий запис про реєстрацію народження дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, вчинений Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 28.03.2013 року на підставі ч.1 ст.135 СК України за заявою ОСОБА_4 від 28.03.2013 року, яка у графі «відомості про батька» дитини просила записати «ОСОБА_7» (а.с.24, 25 т.2).

Розпорядженням Франківської районної адміністрації №135 від 05.04.2013 року на підставі заяви ОСОБА_4 та за поданням відділу у справах дітей малолітній ОСОБА_8 надано статус дитини-сироти і зареєстровано її за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8, 9 т.1).

Розпорядженням Франківської районної адміністрації №279 від 15.07.2013 року над малолітньою ОСОБА_8 встановлено опіку і призначено опікуном її бабусю - ОСОБА_4 (а.с.32 т.1).

Статтею 126 СК України визначено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду (ч.1 ст.128 СК).

У відповідності до ч.2 ст.128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини (ч.3 ст.128 СК).

У відповідності до ч.4 ст.128 СК України, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проводиться за прізвищем матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Частиною другою статті 135 СК України визначено, що у разі смерті матері, запис про батька дитини провадиться відповідно до цієї статті, за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилась дитина.

Отже, з урахуванням того, що актовий запис про народження малолітньої ОСОБА_8 було вчинено на підставі ч.1 ст.135 СК України, у позивача ОСОБА_2, який вважає себе батьком дитини покійної ОСОБА_9, були всі передбачені законом правові підстави звернутись із позовом про визнання свого батьківства щодо малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, незалежно від того, чи перебував він у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в постанові №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п.9), рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватись на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у названій постанові (п.9), питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст.212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі, коли ухилення особи, яка бере участь у справі зазначеної категорії, від участі в експертизі або від подання експертам необхідних матеріалів, документів тощо, що унеможливлює її проведення, суд, відповідно до ст.146 ЦПК України, може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

З матеріалів справи встановлено, що за клопотаннями позивача ОСОБА_2 (а.с.49, 122 т.1) судом двічі 02.10.2013 року та 11.06.2014 року призначалась судова молекулярно-генетична експертиза (а.с.55-56, 128-129 т.1), проведення якої було доручено експертам Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру (НДЕКЦ) при ГУМВС України у Львівській області, однак, експертизи не були проведенні у зв'язку саме з неявкою до експертної установи опікуна ОСОБА_4 з дитиною, оскільки позивач ОСОБА_2 двічі за викликом експерта з'являвся в експертну установу для відібрання зразків генетичного матеріалу, що підтверджується повідомленнями судового експерта про неможливість проведення експертизи (а.с.106, 140 т.1).

Посилання апелянта ОСОБА_4 на те, що вона не була належним чином повідомлена про час і місце проведення призначеної судом експертизи, є безпідставними, оскільки клопотання експерта про направлення до названої вище експертної установи опікуна дитини ОСОБА_4 з дитиною ОСОБА_8 для відібрання зразків букального епітелію для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи було надіслано ОСОБА_4 за двома відомими суду адресами місця її проживання: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 (а.с.96, 99 т.1), яке вона отримала 17.02.2014 року (а.с.99 т.1), однак, у визначений експертом день не з'явилася з дитиною, що згідно з повідомленням судового експерта від 19.03.2014 року унеможливило проведення судової молекулярно-генетичної експертизи (а.с.106 т.1).

Безпідставними є й посилання апелянта на те, що експертизу не було проведено через відсутність оплати позивачем ОСОБА_2 її вартості, оскільки згідно з повідомленнями судового експерта від 19.03.2014 року та від 23.07.2014 року неможливість проведення судової молекулярно-генетичної експертизи була зумовлена саме неявкою ОСОБА_4 з дитиною, яка була необхідною для відібрання у дитини зразків букального епітелію для проведення вказаного виду експертизи (а.с.106, 140 т.1).

Крім того, першу ухвалу суду від 02.10.2013 року про призначення експертизи, яка була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2013 року (а.с.82-84 т.1) оскаржила до апеляційного суду саме ОСОБА_4, яка із самого початку розгляду справи займала позицію про недоцільність проведення молекулярно-генетичної експертизи, оскільки, на її переконання, щоб отримати висновок експерта про спорідненість дитини і батька, необхідно було мати ще й зразки генетичного матеріалу матері (письмові доповнення та уточнення до заперечень від 18.07.2013 року (а.с.37-39 т.1), апеляційна скарга від 07.10.2013 року (а.с.61-63 т.1)).

Свою позицію про недоцільність проведення у даній справі молекулярно-генетичної експертизи на предмет встановлення біологічної спорідненості позивача ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_8 сторона апелянта підтвердила і в апеляційному суді після роз'яснення їй права заявити клопотання про проведення експертизи у даній справі на стадії апеляційного розгляду.

Отже, апелянт, покликаючись у своїй апеляційній скарзі на недоведеність позовних вимог про визнання батьківства позивача щодо своєї онуки і достовірно знаючи, що призначена судом експертиза не могла бути проведена без відібрання необхідних для експерта зразків генетичного матеріалу у дитини, двічі не виконала вимогу експерта і не з'явилась в експертну установу з дитиною, не надавши у такий спосіб можливість провести призначену судом експертизу, висновок якої є одним із важливих доказів у даній категорії справ.

При цьому, безпідставними є посилання апелянта на недоцільність проведення призначеної судом експертизи, оскільки експерт не відмовляв у проведенні такої експертизи через відсутність зразків генетичного матеріалу матері дитини, а тому, з урахуванням наведених вище обставин справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про ухилення ОСОБА_4 від проведення вказаної вище експертизи та про застосування на цій підставі норми ст.146 ЦПК України для вирішення даного спору на користь позивача, який двічі наполягав на призначенні судом молекулярно-генетичної експертизи та з'являвся на всі виклики до експертної установи, що, на думку колегії, свідчить про те, що він переконаний у своєму батьківстві відносно малолітньої ОСОБА_8

Безпідставними є також доводи апелянта про те, що суд повинен був застосувати до неї примусовий привід, оскільки нормою частини другої статті 146 ЦПК України передбачено право суду постановити ухвалу про примусовий привід відповідача у разі його ухилення від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, а апелянт ОСОБА_4 є третьою особою у даній справі.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про не доведеність вимог позивача, оскільки, окрім, визнання судом факту батьківства позивача відносно малолітньої ОСОБА_8 у спосіб, передбачений статтею 146 ЦПК України, цей факт підтверджується й іншими письмовими доказами у справі в їхній сукупності.

Так, зокрема, в актовому записі про реєстрацію народження дитини, який було вчинено Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 28.03.2013 року на підставі ч.1 ст.135 СК України за заявою ОСОБА_4 від 28.03.2013 року, у графі «відомості про батька» дитини вказано «ОСОБА_7» (а.с.24 т.2), ім'я та по батькові якого повністю співпадають з ім'ям та по батькові позивача - «ОСОБА_2», оскільки замість прізвища батька дитини у такому випадку, згідно з вимогами ст.135 СК України, обов'язково записується прізвище матері дитини, тобто «ОСОБА_4».

Саме такі відомості про батька в актовому записі про народження своєї онуки просила записати у своїй заяві апелянт ОСОБА_4 (а.с.25 т.2).

Крім того, у своїх письмових поясненнях ОСОБА_4 підтверджує, що лікуючого лікаря Львівського міського комунального пологового будинку, в якому народила дитину її донька, - ОСОБА_16 порадив саме позивач ОСОБА_2 (а.с.23 т.1), що «у той час, коли її донька прийшла в лікарню лягти на роди з нею був її знайомий ОСОБА_2, який представився її громадянським чоловіком і залишив свій контактний телефон для зв'язку. Перед тим була домовленість про партнерські пологи…при пологах ОСОБА_2 не був, а від'їжджав у м.Київ…, а після смерті доньки його постійно впускали у пологовий будинок до дитини» (а.с.35-36 т.2).

Також на підставі заяви ОСОБА_2 було вчинено актовий запис про смерть матері дитини - ОСОБА_9 (а.с.30 т.2).

Отже, апелянт ОСОБА_4 ніколи не заперечувала тих обставин, що ОСОБА_2 підтримував стосунки з її донькою до пологів, знайшов їй лікаря, відвідував пологовий будинок, був присутнім на похороні, постійно виявляв інтерес до народженої покійною ОСОБА_9 дитини та завжди наполягав на своєму батьківстві щодо цієї дитини, оскільки спільних дітей у нього з його законною на той час дружиною - ОСОБА_11 не було, що підтверджено показаннями самої ОСОБА_11

На думку колегії суддів, підстав не брати до уваги показання свідка ОСОБА_11, яка підтвердила факт інтимних стосунків свого чоловіка з покійною ОСОБА_12 та про її вагітність від позивача, у суду першої інстанції не було, оскільки свідок попереджалась про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань. Свідок ОСОБА_10, хоч і не підтвердила тієї обставини, що позивач є батьком дитини ОСОБА_12, однак, і не заперечувала наявності у покійної ОСОБА_12 стосунків з позивачем до народження дитини.

Безпідставними є також посилання апелянта на те, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону не допитав свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_17, клопотання про виклик яких її представник заявляла у суді першої інстанції (а.с.163164 т.1), оскільки названі свідки неодноразово викликались судом в судове засідання, однак, судові повістки, адресовані їм на вказану у клопотанні адресу місця проживання, повертались до суду за закінченням терміну зберігання (а.с.195-196, 201-203, 230-233, 250-251 т.1, а.с.1-2, 11-12, 15-16 т.2), тобто сама ОСОБА_4 не забезпечила їхню явку до суду і в подальшому ні вона, ні її представник не наполягали на виклику їх в судове засідання.

Колегія суддів вважає, що всі наведені вище докази, які досліджувались судом першої інстанції і на які суд послався в оскаржуваному рішення, у своїй сукупності дають підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 є батьком дитини ОСОБА_8

Колегія суддів також враховує, що прокурор, який за заявою ОСОБА_4 з метою захисту законних прав та інтересів малолітньої дитини вступив у розгляд даної справи (а.с.210 т.1), підтримав рішення суду першої інстанції, заперечивши апеляційну скаргу ОСОБА_4

Посилання апелянта на те, що позивач не виявляє належної турботи про дитину та про її матеріальне забезпечення, не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки предметом доказування у даній справі є визначення походження дитини від позивача.

Колегія суддів вважає неприйнятною позицію апелянта ОСОБА_4 щодо небажання встановити факт батьківства у даній справі, оскільки відповідно до ст.7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, дитина має право знати своїх батьків і має право на їх піклування.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.