Ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гвоздика П.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору, стягнення коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 7 серпня 2015 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору фінансового лізингу від

13 лютого 2015 року, укладеного між ним та ТОВ «ЛК «Автофінанс», останнє зобов'язалось придбати у власність та передати у користування позивача автомобіль марки «Chery RK». У день укладання договору позивач сплатив відповідачу 38 205,70 грн, які вважав частковою оплатою вартості транспортної засобу, однак даний платіж виявися адміністративним, тобто винагородою лізингодавця за організаційні заходи. Вважав, що під час попередніх переговорів представник компанії ввів його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, і тільки після підписання та вивчення договору йому стало зрозуміло, що сплачені ним кошти не будуть повернуті і він позбавлений можливості розірвати договір. Зазначав, що підписуючи договір, він помилився щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін і інших обставин угоди, які мають суттєве значення.

Ураховуючи викладене, з урахуванням уточнень з посиланням на положення ст. ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України, просив визнати договір фінансового лізингу з додатками від 13 лютого 2015 року недійсним та стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» кошти в розмірі 38 473, 14 грн, сплачених за цим договором.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 8 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 7 серпня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 13 лютого

2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «Автофінанс». Стягнуто з ТОВ «ЛК «Автофінанс» отримані ним за недійсним правочином кошти на користь ОСОБА_3 у сумі 38 205,70 грн та 267,44 грн на відшкодування, завданих недійсним правочином, збитків. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК «Автофінанс» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Установлено, що 13 лютого 2015 року ОСОБА_3 уклав з

ТОВ «ЛЗ «Автофінанс» договір фінансового лізингу.

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - Chery RK (комплектації RX 504 каб, механічна КПП, привід 4х4), зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю

14 417,25 доларів США (еквівалент 382 057 грн) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п.1.6 договору) до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9. 6 ст. 9 договору.

Відповідно до п. 3.3.1 лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу, на умовах та в порядку передбаченому договором, сплатити передбачені даним договором платежі. Лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених договором або чинним законодавством випадках (п. 3. 4.3 договору).

Згідно п. п. 9.1, 9.2 договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у специфікації. Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку №1 до договору. Адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу (10 %).

13 лютого 2015 року ОСОБА_3 сплатив ТОВ «ЛК «Автофінанс»

38 205,70 грн, як внесок по договору та 267,44 грн, як комісію банку.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 зазначав, що укладений ним з

ТОВ «ЛК «Автофінанс» договір фінансового лізингу від 13 лютого 2015 року є недійсним, так як суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в

ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст. 3, ч. 3

ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 ч. 3ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Апеляційний суд обґрунтував рішення несправедливими умовами, оспорюваного договору, невідповідністю вимогам ст. 13, ч. 1 ст. 203, ст. 808 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року

№ 6-2766цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 7 серпня

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

П.О. Гвоздик

О.В. Умнова

І.М. Фаловська