У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчук А.О., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, відділу Держкомзему у м. Комсомольську Полтавської області, реєстраційної служби Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області, Комсомольської міської ради Полтавської області про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання частково недійсними приватизацію прибудинкової земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 02 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 посилаючись на те, що його сином ОСОБА_4 23 лютого 2007 року було продано АДРЕСА_1 яка належала їм на праві спільної сумісної власності. На отримані від продажу вказаної квартири кошти 26 лютого 2007 року ОСОБА_4 купив житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 Оскільки вказане домоволодіння було придбано за кошти, отримані від продажу квартири, належної йому та його сину ОСОБА_4, позивач вважає, що він має право на Ѕ частини вказаного будинку.

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, відділу Держкомзему у м. Комсомольську Полтавської області, реєстраційної служби Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області, Комсомольської міської ради Полтавської області про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання частково недійсними приватизацію прибудинкової земельної ділянки та державного акта про право власності на земельну ділянку, який уточнивши, просила: визнати за нею право спільної сумісної власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 Полтавської області, який куплений за спільні кошти в шлюбі з відповідачем ОСОБА_4; розділити між ОСОБА_6 та нею придбаний в шлюбі вказаний житловий будинок з господарськими будівлями; стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію в розмірі 8 244,5 грн; визнати частково недійсними приватизацію ОСОБА_4 прибудинкової земельної ділянки за рішенням Комсомольської міської ради від 23 серпня 2011 року, державний акт на право власності на земельну ділянку від 03 грудня 2012 року серії НОМЕР_1 (1.2) площею 0,0622 га (кадастровий номер НОМЕР_2); розділити земельну ділянку площею 0,0622 га. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_5 вказувала на те, що в період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 ними за спільні кошти в 2007 році було придбано спірний житловий будинок з господарськими будівлями, для обслуговування вказаного будинку була надана земельна ділянка розміром 0,0622 га. З метою покращення житлових умов за спільні кошти з ОСОБА_4 було проведено перепланування та переобладнання будинку.

У 2011 році шлюб між ними було розірвано.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_5 вважала, що має право на половину вказаного будинку, просила розподілити вказаний будинок та земельну ділянку відповідно до варіанта № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 12 лютого 2013 року.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на половину житлового будинку з господарськими будівлями та визнання такою, що втратила право користування житловим будинком, в якому просив: визнати за ним право особистої приватної власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 Полтавської області; визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком, посилаючись на те, що спірний будинок придбаний ним за кошти від продажу квартири, яка належала йому та його батькові ОСОБА_3, а тому Ѕ частини цього житлового будинку є його особистою приватною власністю, а інша Ѕ частина є власністю його батька.

З грудня 2010 року ОСОБА_5 з сином переїхала до своїх батьків та з того часу не проживає у спірному будинку, у зв'язку з чим ОСОБА_5 втратила право користування зазначеним житловим будинком.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_3 на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_3 на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_2

Додатковим рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 лютого 2014 року вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 02 липня 2014 року рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 листопада 2013 року та додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 лютого 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2

У задоволенні решти вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірний будинок було придбано в шлюбі ОСОБА_5 з ОСОБА_4, а тому він є спільним майном подружжя, доказів того, що цей будинок було придбано за особисті, а не спільні кошти не надано.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1996 по 1997 рік та з 30 липня 2004 року по 25 лютого 2011 рік.

ОСОБА_4 та його батькові ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1, яку 23 лютого 2007 року було продано за 141 400 грн.

Згідно з договором купівлі-продажу від 26 лютого 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Прокопом O.E., зареєстрованим у реєстрі за № 786, ОСОБА_4 купив житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_2, за 50 743 грн.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини; не з'ясував джерело набуття коштів, за які було придбано спірне майно; вказавши про те, що дружина була присутня при укладенні договору купівлі-продажу, не зазначив, яким саме чином це доводить джерело набуття коштів для придбання спірного майна; судом не спростовано доводи про те, що будинок було придбано за кошти, отримані з продажу квартири. Отже, апеляційним судом не спростовано висновки і мотиви ухвалення протилежного рішення судом першої інстанції.

Суд не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 02 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К. Парінова

О.В.Ступак