Апеляційний суд Житомирської області
Справа №281/188/15-ц Головуючий у 1-й інст. Бичківська К. Г.
Категорія 55 Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Заполовського В.Й., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Старунської Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 24 жовтня 2012 року уклала з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 трудову угоду, відповідно до якої працювала у останньої продавцем непродовольчих товарів у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований в с.Кремно Лугинського району.

6 жовтня 2014 року вона була звільнена з роботи на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України.

Зазначає, що в день звільнення ОСОБА_1 не виплатила належну їй заробітну плату в сумі 2002 грн. 20 коп. за період з липня по 6 жовтня 2014 року, а також компенсацію за невикористану відпустку. Вказані кошти були сплачені лише 25 червня 2015 року.

З огляду на вищезазначене, позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути зі ОСОБА_1 на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період із 7 жовтня 2014 року по 25 червня 2015 року в сумі 5248 грн. 80 коп., а також відшкодувати спричинену їй моральну шкоду, розмір якої становить 2500 грн.

Рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь позивачки 5248 грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 3790 грн. витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги.

Стягнуто з відповідачки на користь ОСОБА_2 800 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь держави 1102 грн. 40 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове,- про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, зазначає, що після проведеної ревізії та виявлення факту недостачі матеріальних цінностей позивачка не виходила на роботу. Після звільнення не зверталась за розрахунком та не з'являлась у центр зайнятості для розірвання трудової угоди.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, зауваживши, що звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом відбулось лише після пред'явлення до неї вимог про відшкодування матеріальної шкоди . ОСОБА_2 таким чином прагне уникнути відповідальності за вчинену внаслідок її винних дій недостачу товару у магазині.

ОСОБА_1 також пояснила, що після виявленої 23 вересня 2014 року недостачі матеріальних цінностей, вона закрила магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», де позивачка працювала продавцем, та остання не виходила на роботу. 6 жовтня 2014 року ОСОБА_2 не з'явилась до центру зайнятості для розірвання трудового договору та уникала зустрічей з нею.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції виходив з доведеності вини ОСОБА_1 у невиплаті позивачці заробітної плати при звільненні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

В судовому засіданні встановлено, що 24 жовтня 2012 року між сторонами укладена трудова угода, за умовами якої ОСОБА_2 працювала продавцем непродовольчих товарів у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Наказом від 6 жовтня 2014 року за №4 позивачку звільнено з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України.

Наявна в матеріалах справи копія трудового договору містить відмітку працівника центру зайнятості про те, що дана угода була розірвана сторонами 6 жовтня 2014 року.

Однак, як пояснила в суді першої інстанції ОСОБА_2, свою письмову згоду на розірвання трудового договору вона надала 17 жовтня 2014 року, з'явившись з цією метою до центру зайнятості. Про звільнення з роботи 6 жовтня 2014 року їй не було відомо, оскільки після проведення ревізії у магазині 23 вересня 2014 року вона не виходила на роботу.

ОСОБА_2 також пояснила, що заборгованість по заробітній платі за період з липня 2014 року по 6 жовтня 2014 року в сумі 1992 грн. 08 коп., була виплачена їй 25 червня 2015 року. Вказану обставину підтвердила в судовому засіданні й ОСОБА_1

За правилами ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, підставою для відповідальності роботодавця є склад правопорушення, який включає два юридичних факти- порушення ним строків розрахунку при звільненні та його вина.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини.

Судом встановлено, що в день звільнення позивачка була відсутня на роботі. Матеріали справи не містять доказів її звернення до ОСОБА_1 з вимогою здійснити розрахунок. Заборгованість по заробітній платі була виплачена ОСОБА_2 під час судового розгляду справи, після пред'явлення нею даних позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність вини ОСОБА_1 у невиплаті заробітної плати позивачці в день звільнення, що, в свою чергу, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового,- про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 209,303,307,309,313,314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: