Справа № 375/1446/15-ц Головуючий у І інстанції Литвин О. В.
Провадження № 22-ц/780/3089/16 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 8 01.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

01 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Березовенко Р.В., Верланова С.М.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_4 про стягнення майнової шкоди

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля укладеним, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 р. ОСОБА_2 пред»явила в суді позов до ОСОБА_3 посилаючись на те, що ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 09.12.2014 року, яка набрала законної сили 26.03.2015 року, було визнано мирову угоду про поділ спільного майна подружжя, укладену між нею та ОСОБА_5 За умовами мирової угоди за нею було визнано право власності на легковий автомобіль марки «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, синього кольору, номер шасі НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1.

Однак вона не змогла реалізувати своє право власності та зареєструвати автомобіль на своє ім'я з об'єктивних причин, а саме у зв'язку із тим, що автомобіля та реєстраційних документів на нього у неї не було.

Разом з тим, вже після звернення до суду із позовом, їй стало відомо, що відповідач, використовуючи довіреність видану 15 березня 2013 року ОСОБА_5, не маючи від неї повноважень та діючи в супереч її волі та інтересам, як власниці вказаного автомобіля, 29 травня 2015 року здійснив перереєстрацію транспортного засобу на нового власника, а саме ОСОБА_4.

Вважає, що такими своїми діями відповідач порушив її право власника щодо вказаного майна, розпорядившись останнім без згоди власника та заподіявши таким чином їй майнову шкоду. Просила суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 277 965,00 грн. майнової шкоди.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання укладеним з 15.03.2013 року договору купівлі-продажу легкового автомобіля марки «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, синього кольору, номер шасі НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування позову посилається на те, що в березні місяці 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 запропонували йому придбати у них спірний автомобіль за 20 000 доларів США і він погодився з такою пропозицією.

Зазначає, що на підтвердження своїх намірів щодо передачі йому вказаного автомобіля ОСОБА_5 була оформлена 15 березня 2013 року та посвідчена приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В. Д. за реєстровим № 437 генеральна довіреність на його ім'я з правом експлуатувати (керувати), а також (здавати в оренду, обмінювати, заставляти) та продавати за ціну і на умовах на свій розсуд даний автомобіль.

На виконання домовленостей 15.03.2013 року він особисто передав ОСОБА_5 20 000 доларів США в присутності свідків, а останній у свою чергу передав йому автомобіль, нотаріально засвідчену довіреність та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Таким чином, з обома відповідачами за зустрічним позовом він досяг згоди по всіх істотних умовах, необхідних для укладення договору купівлі-продажу автомобіля, та між ними було досягнуто домовленості, спрямованої на припинення їх права власності на автомобіль та набуття такого права ним за оплату на користь відповідачів повної вартості зазначеного автомобіля.

В грудні місяці 2014 року ОСОБА_5 повідомив його про відсутність потреби у нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу легкового автомобіля, пославшись на зміст наданих йому відповідно до виданої на його ім'я довіреності, а саме, що він має право експлуатувати (керувати), а також продати за ціну і на умовах на свій розсуд даний автомобіль. Діючи в межах зазначеної довіреності, він 29.05.2015 року продав зазначений автомобіль ОСОБА_4.

Просив суд визнати договір купівлі продажу автомобіля укладеним відповідності до положень ч. 1, 2 ст.205, ст.ст. 638, 655 ЦК України.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 28 березня 2016 року в задоволенні позовів відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає , що суд першої інстанції при ухваленні рішення не застосував норми закону щодо захисту права власності. Наголошує на тому, що право власності у неї виникло на автомобіль 26 березня 2015 року, отже відповідач порушив його уклавши угоду купівлі-продажу автомобіля з ОСОБА_4

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні її позову та ухвалити нове, яким її позов задовольнити .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Рокитнянського районного суд Київської області від 09.12.2014 року, яка набула законної сили 26.03.2015 року визнано мирову угоду ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за умовами якої за ОСОБА_2 визнано право власності на легковий автомобіль «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований на той час імя ОСОБА_5.

Середня ринкова вартість даного автомобіля станом на 12.10.2015 року становила 277 965,00 грн..

До винесення судом даної ухвали, а саме 15.03.2013 року ОСОБА_5 надав ОСОБА_3 та ОСОБА_7 довіреність з правом вказаних осіб самостійно керувати вказаним спірним легковим автомобілем, здавати останній в оренду, обмінювати, заставляти та продавати його за ціну і на умовах на свій розсуд. Довіреність була посвідчена 15.03.2013 року приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Скоробагатько В.Д. за реєстровим № 437.

На час визнання судом 09.12.2014 року мирової угоди про поділ спільного майна подружжя, відчуження останнього ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вказана довіреність була чинною та була скасована особою ОСОБА_5, лише 20.08.2015 року.

Діючи в межах наданих довіреністю повноважень та не будучи освідомленим про обставину поділу подружжям ОСОБА_5 спільного майна подружжя, об'єктом якого також був спірний легковий автомобіль, ОСОБА_3 здійснив 29.05.2015 року перереєстрацію вказаного легкового автомобіля на ОСОБА_4 у зв'язку із його продажем вказаній особі за 60000.00 грн. і що підтвердив останній у судовому засіданні та що визнав у судовому засіданні ОСОБА_3.

В послідуючому, а саме 08.07.2015 року, спірний автомобіль був проданий ОСОБА_4 ОСОБА_8 та цього ж дня зареєстрований на її ім'я.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 не завдавав позивачу ОСОБА_2 майнової шкоди, а тому не має її відшкодовувати. ОСОБА_3 розпорядився автомобілем на підставі договору доручення укладеного між ним та власником автомобіля ОСОБА_5 15 березня 2013 року. Автомобіль знаходився у користуванні та володінні відповідача з березня 2013 року і ОСОБА_5 не довів до відома ОСОБА_3 умови мирової угоди відповідно до якої право власності на автомобіль було визнано за ОСОБА_5 Таким чином ОСОБА_3 відчужуючи автомобіль діяв правомірно, а тому будь-якої шкоди ОСОБА_2 не завдав.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду виходячи із такого.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставі, що незаборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено судом між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 була укладена мирова угода(правочин) щодо поділу майна подружжя відповідно до якої спільна сумісна власність подружжя на автомобіль припинилась і автомобіль став належати на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 Мирова угода була визнана судом і набрала чинності 26 березня 2015 року.

Стаття 334 ЦК України регулює момент набуття права власності за договором.

Так право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Переданням майна вважається вручення його набувачеві .

Як вбачається із матеріалів справи, на час укладання мирової угоди автомобіль знаходився у користуванні і володінні ОСОБА_3 Також йому було дано право на розпорядження цим автомобілем відповідно до довіреності. Тобто автомобіль не знаходився у володінні співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_2, а отже після укладання мирової угоди він також не був переданий у одноосібне володіння ОСОБА_2

За таких обставин, твердження позивача про те, що у неї з 26 березня 2015 року виникло право власності на автомобіль не ґрунтується на нормах діючого законодавства. Право особистої приватної власності у ОСОБА_2 на автомобіль не виникло в силу невиконання ОСОБА_5 умов мирової угоди.

За таких обставин, оскільки позивач ОСОБА_2 не стала власником автомобіля з 26 березня 2015 року, мирова угода в цій частині не була виконана і правовий статус автомобіля залишився як спільна сумісна власність подружжя до моменту його відчуження ОСОБА_3

Разом із тим, оскільки мирова угода не була виконана саме ОСОБА_5 і ним автомобіль не був переданий ОСОБА_2, саме до нього ОСОБА_2 могла пред»явити позов про спонукання до виконання мирової угоди або стягнення вартості автомобіля.

Таким чином, вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про завдання їй, як власнику автомобіля, шкоди внаслідок його відчуження не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягали задоволенню.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню,а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 28 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді