АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/1327/16 Головуючий у 1 - й інстанції: Комаревцева Л.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Невідомої Т.О.

- СоколовоїВ.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_9 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак ІринаВасилівна, ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ЩербакІрина Василівна, ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що ухвалене судом першої інстанції рішення є незаконним та необґрунтованим, а всі фактичні дані, які мають значення для вирішення спору, судом не було досліджено та встановлено. Посилався, що, підписуючи у нотаріуса оспорювані заяви про надання згоди на укладення договорів дарування належного їй на праві спільної сумісної власності подружжя майна, позивач не усвідомлювала правових наслідків такого підписання та помилялася стосовно обставин, що мають істотне значення. Судом не було враховано та надано оцінки посиланням позивача на ті обставини, які свідчать, що підписання заяв відбулося внаслідок помилки ОСОБА_3, а саме: на відсутність у неї іншого житла в місті Києві, поганий стан здоров'я внаслідок постійного стресу, зокрема, і в день підписання заяв, постійний негативний емоційний стан через проживання з відповідачем в одній квартирі навіть після розірвання шлюбу. Поза увагою суду також залишилися посилання на те, що підписання оспорюваних заяв відбулося внаслідок психологічного тиску з боку відповідача, який обіцяв, в подальшому, оформити на позивача право власності на квартиру, в якій остання постійно проживає з дітьми. Вказані заяви про надання згоди на укладення договорів дарування майна відповідають всім критеріям, які встановлені ст. 202 ЦК України, а тому безпідставним та таким, що суперечить вимогам закону, є висновок суду першої інстанції про те, що оспорювані заяви не є правочинами.

В судове засідання ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_9 не з»явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_11 проти апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Представник третьої особи ОСОБА_16 ОСОБА_13 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Ірина Василівна в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи судом повідомлялася у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 03 листопада 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_6. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року шлюб між сторонами було розірвано.

Від шлюбу мають двох доньок: ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що за час перебування з відповідачем у шлюбі, вони спільно набули наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; машино-місця під номерами 53 і 54 у підземно - наземній автостоянці за адресою АДРЕСА_3; земельні ділянки, кожна із яких площею 0,2500 га, кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташовані за адресою: Київська область, Бориспільський район, Дударківська сільська рада.30 липня 2015 року нею, за ініціативи відповідача, було підписано дві заяви про надання згоди на підписання ним договорів дарування майна, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Іриною Василівною. Вказані заяви вона підписала внаслідок психологічного тиску на неї з боку ОСОБА_6, та у зв'язку з обіцянкою останнього, в подальшому, переоформити на неї право власності на квартиру, де вона проживає з дітьми. Зазначала, що підписання заяв відбулося у зв'язку з її помилковим уявленням стосовно правової природи цих правочинів та їх наслідків, що є підставою для визнання їх недійсними згідно ст.ст. 202, 203, 215, 229 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Ірина Василівна, ОСОБА_8, про визнання правочинів недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що, при підписанні оскаржуваних заяв ОСОБА_3, приватний нотаріус лише посвідчила особу позивачки, її дієздатність, факт реєстрації шлюбу та справжність підпису, а не підтверджувала обставини, викладені в заявах, а тому відсутні підстави вважати дані заяви правочинами, на які поширюється дія статей 202, 203, 215, 229 ЦК України, що свідчить про обрання позивачем способу захисту, який не передбачений чинним законодавством.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З матеріалів справи вбачається, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 03 листопада 2007 року по 17 листопада 2015 року.

30 липня 2015 року ОСОБА_3 було підписано заяви, згідно яких вона надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_6 на укладення договорів дарування належного їм на праві спільної сумісної власності подружжя майна.

Вказані заяви були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Іриною Василівною та зареєстровані в реєстрі за номерами № 2281 та №2282 від 30 липня 2015 року. Згідно засвідчувального напису, нотаріус підтвердила справжність підпису ОСОБА_3, її особу, дієздатність та факт реєстрації шлюбу.

Звертаючись до суду з позовом по визнання недійсними заяв, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Іриною Василівною, обравши на власний розсуд спосіб захисту, передбачений ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України щодо визнання правочину недійсним, ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги тим, що за своєю природою підписані нею заяви є правочинами, а при їх посвідченні у нотаріуса, мала місце помилка з боку позивача стосовно правових наслідків підписання.

За правилами ст. 78 Закону України «Про нотаріат», посвідчуючи заяви ОСОБА_3 про надання згоди на укладення договорів, нотаріус підтвердив справжність її підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини.

Відповідно до положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, перед підписанням документа нотаріус зобов'язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників). При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними Законом України "Про нотаріат".

Таким чином, з урахуванням вищенаведених положень закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що нотаріальне посвідчення підписаних ОСОБА_3 заяв не породжує виникнення юридичних наслідків.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання заяв недійсними, позивач посилалась на те, що, підписані нею заяви про надання згоди чоловіку на укладення ним договорів дарування майна, за своїм змістом є правочинами, вони можуть бути визнані недійними у зв'язку з їх вчиненням під впливом помилки та внаслідок психологічного тиску на неї з боку ОСОБА_6, у відповідності до ст. 215 та ст. 229 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, зазначено, що порушене цивільне право чи цивільний інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зі змісту оспорюваних заяв вбачається, що ОСОБА_3 надала згоду на укладення та підписання своїм чоловіком ОСОБА_6 договорів дарування нерухомого майна, яке є їх спільною сумісною власністю. Також в заявах зазначено, що дане майно буде відчужуватись та такі правочини відповідають інтересам подружжя.

Таким чином, виникнення чи припинення цивільних прав у позивача не відбулося, а лише могло відбутися в майбутньому, у разі вчинення її чоловіком правочину, спрямованого на відчуження майна.

З огляду на вказане, судом першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, зроблено правильний висновок про те, що оспорювані заяви за своїм змістом не є правочинами, а тому передбачений ст. 16 ЦК України спосіб захисту шляхом визнання правочину недійсним не може бути застосований, з урахуванням того, що вказаний спосіб захисту не відповідає наслідкам, спричиненим підписанням заяв, а також змісту та характеру допущених, на думку позивача, порушень її права.

Доводи апеляційної скарги про те, що заяви ОСОБА_3 від 30 липня 2015 року відповідають усім критеріям, що визначені ст. 202 ЦК України, а тому можуть вважатися правочинами, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на положеннях закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті, одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

За своїм змістом заяви ОСОБА_3 від 30 липня 2015 року, без укладення інших договорів на їх підставі, не породжують обов'язків ні для позивача, ні для інших осіб.

Також, всупереч критеріям, визначеним ч. 1 ст. 202 ЦК України, оспорювані заяви не є виразом дії, спрямованої на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, так як сама по собі така заява не припиняє та не змінює права позивача на належне їй майно.

Різна правова природа заяв, що засвідчуються нотаріально, та правочинів, що підлягають нотаріальному посвідченню, вбачається також з актів законодавства, які регулюють процедуру посвідчення вказаних документів.

Так, згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, вимоги до нотаріального засвідчення заяв викладені в главі 9 розділу І, в той час як основні правила посвідчення правочинів зазначені в главі 1 розділу ІІ.

Відповідно до п. 4.2 глави 1 розділу ІІ Порядку передбачено, що при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Таким чином, законодавством розмежовано поняття заяви про згоду на розпорядження майном подружжя та правочину щодо розпорядження спільним майном подружжя.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції щодо того, що оспорювані заяви за своїм характером не є правочином, який може бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Посилання апеляційної скарги на обставини, які передували підписанню заяв від 30 липня 2015 року, та свідчать про підписання таких заяв внаслідок помилки, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки норми ст. 229 ЦК України розповсюджують свою дію виключно на правочини, а судом було встановлено, що оспорювані позивачем заяви за своїм характером не є правочинами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду є необґрунтованим, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд першої інстанції в повному обсязі дослідив надані сторонами докази та дав їм вірну правову оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_9 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: