АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1340/15-ц Номер провадження 22-ц/786/453/16Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л.І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Триголова В.М., при секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 05.03.2005 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3, що підтверджується рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02.04.2015 року. У цей період ними за спільні кошти була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 та області. Згодом дізналася, що частина коштів, які ОСОБА_3 передавалася у рахунок оплати вартості квартири, була отримана ним за договором кредиту, який, всупереч вимогам ст. 65 СК України, відповідач уклав без її згоди, передавши в іпотеку банку зазначену квартиру. До початку розгляду справи по суті позивачка доповнила позов вимогами про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 05.03.2005 і по теперішній час, посилаючись на те, що рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02.04.2015 року скасоване ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 28.07.2015 року та роз'яснено право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 05.03.2005 року по 25.12.2015 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 та області спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 27 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 274,20 грн. судового збору.

Стягнуто ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3928,20 коп. судового збору.

З даним рішенням суду не погодився ПАТ «Фідобанк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року змінити шляхом відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3Вважає рішення місцевого суду таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що судом не повно з'ясовано всіх обставин справи, що мають значення для вирішення даного спору, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Судове засідання проводилося за участі представників сторін, за відсутності інших осіб, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явилися.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, заслухавши пояснення осіб, що зявилися, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що апелянт прохає переглянути рішення суду лише в частині вирішення вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, в іншій частині рішення суду сторонами не оскаржувалося, а тому в апеляційному порядку в силу ч.1 ст. 303 ЦПК України не переглядається.

Відповідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що з 05.03.2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приживають однією сім'єю та ведуть спільне господарство; цю обставину підтверджують як обоє з подружжя, так і свідок ОСОБА_4

19.06.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір за №014/3731/2/18079, відповідно до якого банк зобов'язався видати останньому кредит у розмірі 55000 доларів США (266937 грн.) строком до 18.06.20124 року зі сплатою 12,5% річних для придбання квартири на вторинному ринку(а.с.15-32).

Згідно договору купівлі-продажу від 19.06.2008 року відповідач ОСОБА_3 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 та області за 373 000 грн. (а.с.33).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19.06.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з яким останнім передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 та області (а.с.11-14).

При укладенні договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О.М.(а.с.33-34), ОСОБА_3 повідомив, що грошові кошти, які витрачаються ним на купівлю квартири, а після набуття права власності квартира АДРЕСА_1 та області, не є спільною сумісною власністю, оскільки на день посвідчення договору купівлі він не є одружений і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на вищевказані грошові кошти, що витрачаються (у тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України) відсутні (а.с.105).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи квартиру АДРЕСА_1 та області спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що вказана квартира була придбана ОСОБА_3 за час спільного проживання з ОСОБА_2, тому презюмується, що вона є їхньою спільною сумісною власністю.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає, що він не відповідає судовій практиці та фактичним обставинам справи з наступних підстав.

Встановлюючи факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 05.03.2005 по 25.12.2015 року, суд першої інстанції виходив з наступного. Згідно норм статті 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які проживають разом, мають спільні права та обов'язки.

Виходячи з практики Європейській суд з прав людини, який зауважив, що відносини де-факто, як відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв'язок поза шлюбом, та керуючись нормами пункту 5 частини 1 статті 256 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

Згідно ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя (осіб, які проживають однією сім'єю без укладання шлюбу) визначається не тільки фактом придбання його під час спільного проживання, але і спільністю участі цих осіб коштами або працею в набутті майна.

Тобто, застосовуючи дані норми права (ст.ст. 60, 74 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя (осіб, які проживають однією сім'єю, без укладення шлюбу), суд повинен установити не тільки факт набуття майна в даний період, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця зазначених осіб.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції необґрунтовано, без надання оцінки доказів позивача, які підтверджують факт придбання спірної квартири за спільні кошти сторін, дійшов до висновку, що дана квартира є об'єктом їх спільної сумісної власності.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка на підтвердження своїх вимог надала наступні докази, що підтверджують факт придбання спірної квартири за спільні кошти, а саме: копія розписки про отримання позивачем у борг у червні 2008 року коштів в сумі 150 000 грн. (а.с.78); копії квитанцій та чеків, які підтверджують факт придбання сторонами у період часу з липня 2008 року по грудень 2012 року меблів та побутової техніки (а.с.80-86).

На думку колегії суддів, надані позивачем докази не можна визнати належними та достатніми, оскільки із їх змісту не вбачається причинного зв'язку з фактом придбання відповідачем квартири, а лише доводяться факти отримання позивачем коштів у борг та придбання сторонами у власність іншого майна.

Крім того, зазначені докази спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що спірна квартира відповідачем придбавалася у власних інтересах та за власні кошти. Визнання відповідачем позову, колегією суддів, оцінюється критично, та розцінюється як намагання уникнути цивільної відповідальності за кредитним договором.

За таких обставин, колегія суддів, доводи апеляційної скарги визнає обґрунтованими, а позовні вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Зважаючи, на висновки колегії суддів про наявність підстав для часткового скасування рішенняПолтавського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року та відмови ОСОБА_2 в задоволені заявлених нею позовних вимог в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін, та те, що додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 січня 2016 року нерозривно пов'язане з основним рішення та прямо витікає з нього, і за вказаних обставин є такими, що частково ухвалене з порушенням норм процесуального права, яким будуть порушені права відповідача, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового скасування додаткового рішенняПолтавського районного суду Полтавської області від 27 січня 2016 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених останньою судових витрат за вимогу майнового характеру.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав: задоволення апеляційної скарги ПАТ «Фідобанк»; часткового скасування рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року; ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін, а також часткового скасування частини додатково рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 січня 2016 року.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» - задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні даних позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 січня 2016 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 487,20 коп.

В іншій частині додаткове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя: /підпис/ Г.Л. Карпушин

Судді: /підпис/ Т.В. Одринська /підпис/ В.М. Триголов

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин

З оригіналом згідно: