У х в а л а

іменем україни

29 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Демяносова М.В.,Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири з підстав, визначених ч. 1 ст. 229 ЦПК України.

На обґрунтування позову вказав, що він перебував у складних життєвих умовах, які виражалися у відсутності належних умов проживання, непрацездатністю, пенсійним віком (83 роки) та станом здоров'я, що зумовлювало необхідність здійснення за ним постійного догляду.

Після реєстрації шлюбу 17 грудня 2013 року відповідач як дружина не виконувала обов'язку по утриманню непрацездатного чоловіка, не здійснювала за ним належний догляд, тому позивач продовжував перебувати у складних життєвих умовах. Зазначені обставини і сформували внутрішню волю позивача укласти договір довічного утримання.

Крім того, згідно з медичними довідками, якими підтверджується, що позивачу було діагностовано дисциркуляторну енцефалопатію 3 стадії. Це захворювання носить триваючий характер і впливає на роботу головного мозку та розумову функцію людини в цілому, тому у свідомості позивача відбулася підміна понять двох договорів, а саме - договору довічного утримання та договору дарування.

17 серпня 2015 року у Житомирській обласній психіатричній лікарні № 1 позивачу було поставлено діагноз - виражена деменція та поставлено на облік в психіатричний кабінет Чуднівської ЦРЛ, що є доказом наявності у позивача хронічних захворювань, які впливають на його інтелект та здатність розмежовувати зовні схожі договори.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року скасовано, позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 14 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 14 березня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О.С. за реєстровим №401.

У касаційній скарзі ОСОБА_5просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, висловлених, зокрема, у постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки позивач неправильно сприймав правові наслідки правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування, маючи на увазі договір довічного утримання. Враховуючи, що позивач не мав наміру безоплатно відчужувати належне йому на праві власності єдине житло, в якому він проживає з 1989 року по даний час, його похилий вік (81 рік на момент укладення договору) та стан здоров'я, при якому він не може самостійно забезпечувати свої побутові потреби, тому дії позивача були спрямовані на отримання догляду та допомоги.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

М.В.Демяносов

О.М.Ситнік