Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2352/16 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Є.У.№ 336/2172/14-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Савченко О.В.,

При секретарі:Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив звернути стягнення на належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 для погашення заборгованості за кредитним договором № CM-SME202/287/2008 від 19 червня 2008 року загальною сумою 3 039 331,93 грн. шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. В обґрунтування свого позову Банк зазначав, що між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № CM-SME202/287/2008 від 19 червня 2008 року на суму 360 000 доларів США зі строком повернення до 18 червня 2023 року. Відповідно до мирової угоди, визнаної судом 05 грудня 2012 р., здійснено конвертацію валюти кредиту з доларів США на гривню України за офіційним курсом НБУ та визначено заборгованість за кредитом і відсотками станом на час укладення мирової угоди у сумі 3 117 270,0 грн. За умовами мирової угоди боржник або поручителі повинні погашати заборгованість рівними частками протягом 120 календарних місяців. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за договором та умов мирової угоди станом на 12 липня 2013 року існує заборгованість в сумі 3 039 331,93 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2014 року позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_4 задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PM-SME202/287/2008/2 від 19 червня 2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, зареєстрованим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О.М. за № 2020, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на праві власності, шляхом продажу зазначеної квартири на прилюдних торгах у порядку виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, для погашення заборгованості ОСОБА_5 перед Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» за кредитним договором № CM-SME202/287/2008 від 19.06.2008 року, загальна сума якої станом на 12 липня 2013 року становить 3 039 331,93 грн., яка складається з заборгованості за кредитом та відсотками.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2014 року (а.с.123) заяву ОСОБА_4 про скасування (перегляд) заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2014 року у цій справі залишено без задоволення.

Судове рішення двічі переглядалося судом апеляційної інстанції Запорізької області за апеляційними скаргами ОСОБА_4 і ОСОБА_5, ухвалами від 12 лютого 2015 року і від 30 квітня 2015 року апеляційні скарги відхилені, заочне рішення залишено без змін.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_6, яка вважає договір іпотеки в силу ст.228 ЦК України нікчемним. В обґрунтування своїх доводів заявник зазначає, що у 2004 року за нотаріально посвідченим договором вона подарувала квартиру своєму сину ОСОБА_4 Проте у останнього право власності на квартиру не виникло, оскільки подарунок сину вона не передавала, залишилася проживати в цій квартирі, наміру передавати її у заставу Банку не мала, так як квартира являється її єдиним місцем проживання і іншого житла вона не має. З вказаних підстав просить заочне рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у позові.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і представник банку не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на хворобу і участь у інших судових засіданнях. Колегія суддів визнала причини неявки скаржника ОСОБА_6 і представника позивача неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Відповідач ОСОБА_4 визнав апеляційну скаргу і не заперечував проти її задоволення.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За роз'ясненнями п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Зі змістом положень статей 3, 292 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, виходив з доведеності заявлених позовних вимог.

Встановлено, що 19 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №СM-SME202/287/2008, за яким останній було надано кредит на суму 360 000 доларів США зі строком повернення до 18 червня 2023 року (а.с.7-21).

Кредитні зобов'язання ОСОБА_5 забезпечені іпотекою належної відповідачеві ОСОБА_4 трикімнатної квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 9 жовтня 2004 року, зареєстрованого в Орендному підприємстві Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18077036 від 13 березня 2008 року, реєстраційний номер 7719301 (а.с.22-26).

Пунктом 5.1 п.п. «в,с,е» договору іпотеки визначено, що іпотекодавець має повне і виключне право на передачу в іпотеки всього предмету іпотеки, який був надбаний за договором дарування; укладання і виконання іпотекодавцем цього договору не суперечить жодному положенню іпотекодавця із третіми особами; відсутні права будь-яких третіх осіб щодо предмету іпотеки (будь-якої її частини)

Обґрунтовуючи свої доводи про незаконність оскаржуваного рішення, ОСОБА_6 зазначає, що укладений її сином договір іпотеки являється нікчемним в силу ст.228 ЦК України, оскільки вона залишилася власником спірної квартири і своєї згоди на передачу її у заставу не надавала.

Проте такі доводи апеляційної скарги являються неспроможними.

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Допустимих і належних доказів на підтвердження факту незаконного заволодіння ОСОБА_4 предметом іпотеки, або використання його всупереч закону або приватної власності матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_6 на те, що на момент укладання договору іпотеки власником квартири була вона, а не ОСОБА_4, не відповідають фактичним обставинам справи.

Із доданої до апеляційної скарги фотокопії договору дарування квартири вбачається, що до 9 жовтня 2004 року - дати нотаріального посвідчення договору, власником спірної квартири була ОСОБА_6 (а.с.225).

9 жовтня 2004 року ОСОБА_6 подарувала належну їй квартиру ОСОБА_4 Відповідно до п.7, 9 договору дарування сторони домовилися, що право власності на відчужувану квартиру переходить від дарувальника до обдарованого з моменту нотаріального посвідчення договору та одержання обдарованим примірника цього договору . Договір складено у двох примірниках, з яких перший залишається на зберіганні у приватного нотаріуса, а інший - видається обдарованому (а.с.225).

Договір дарування зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 березня 2008 року (а.с.225).

Із тексту договору дарування і договору іпотеки вбачається, що і на момент відчуження спірної квартири, і на момент передачі її в іпотеку банку зареєстрованим місцем проживання скаржника була інша квартира - квартира АДРЕСА_3 (а.с.22-26, 225).

В заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_4, обґрунтовуючи свою необізнаність про позовні вимоги банку в цій справі, посилався на те, що його постійним місцем проживання являється спірна квартира, а не житло, в якому він був зареєстрований на час укладання договору іпотеки і куди судом першої інстанції направлялися повістки про виклик у судові засідання (а.с.105-107).

На підтвердження своїх доводів відповідач надав суду відповідні письмові докази: копії договорів про надання житлово-комунальних, телекомунікаційних, охоронних послуг, тощо (а.с. 108-113).

Вказані письмові докази і фактичні обставини справи спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що після укладання договору дарування обдарований ОСОБА_4 не набув права власності на спірне житло.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 182 ЦК України ( в редакції закону на момент вчинення правочину дарування) передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості.

Державна реєстрація договору про відчуження майна та державна реєстрація права власності на нерухому річ є окремими видами реєстрації. Державна реєстрація правочинів проводилася на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, відповідно до п. 2 якого реєстраторами є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводилася комунальними підприємствами БТІ на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, з огляду на положення п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року.

Під час розгляду справи встановлено, що договір дарування, укладений 9 жовтня 2004 року ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, номер правочину 2350, що свідчить про те, що договір дарування зареєстрований у встановленому законом порядку, а отже право власності дарувальника ОСОБА_6 на спірну квартиру припинилося задовго до укладання договору іпотеки (а.с.225).

У передбаченому законом порядку договір дарування недійсним не визнавався.

За вказаних обставин передбачених законом підстав для висновку про порушення судом першої інстанції прав і законних інтересів заявника ОСОБА_6 не вбачається.

Інших доводів щодо незаконності судового рішення апеляційна скарга не містить, а тому судове рішення в іншій частині не переглядається.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_6 не сплачено судовий збір у розмірі 4019,40 грн., вказана сума на підставі ст.ст.79, 80 ЦПК України і ст.4 п.5 ч.1 Закону України «Про судовий збір підлягає стягненню» із скаржника за результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2014 по цій справі залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає в АДРЕСА_3, на користь держави судовий збір у сумі 4 019 грн.40 коп. (чотири тисячі дев'ятнадцять гривень 40 коп.).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: