Справа 482/332/16-ц
Провадження № 22ц-/784/981/16 Головуючий у 1-й інстанції Гажа О.П.
Суддя - доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
У Х В А Л А

Іменем України

28 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Темнікової В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участю:

заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу

Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2016 року постановлену за скаргою ОСОБА_2 на постанову Відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася зі скаргою на постанову Відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління (далі - держвиконавець ВДВС Новоодеського РУЮ) від 26 січня 2016 року про закінчення виконавчого провадження.

Обґрунтовуючи скаргу вона зазначала, що 23 вересня 2015 року Новоодеським районним судом Миколаївської області видано виконавчий лист по справі за її позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням.

Виконавчий лист прийнято до виконання держвиконавцем ВДВС Новоодеського РУЮ та 7 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження. Однак, постановою держвиконавця ВДВС Новоодеського РУЮ від 26 січня 2016 року виконавче провадження було закінчено. Вказана постанова на думку заявника є незаконною. Так, в постанові зазначено, що виконавче провадження закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), у зв'язку з неможливістю виконати рішення в частині усунення перешкод в користуванні майном, без участі боржника. Між тим, рішення суду може бути виконаним без участі боржника самим державними виконавцем.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила визнати постанову держвиконавця ВДВС Новоодеського РУЮ неправомірною.

Під час розгляду скарги в суді першої інстанції представник ВДВС заперечував про задоволення скарги та посилався на пропуск заявником строку на її подання.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2016 року в задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку про те, що вона отримала копію постанови 8 лютого 2016 року, а дійшовши такого висновку не вирішив питання про поновлення строку на подачу скарги. Також висновки суду по суті скарги суперечать вимогам закону, оскільки держвиконавець мав можливість виконати рішення у відсутність боржника, скориставшись правами наданими ст. 1 Закону та діючи в порядку, передбаченому п.8.8. Інструкції з організації примусового виконання рішення.

ВДВС Новоодеського РУЮ в письмових запереченнях на апеляційну скаргу просить залишити ухвалу суду без змін.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів скарги вбачається, що рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 5 травня 2014 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 червня 2014 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. ОСОБА_3 зобов'язано засипати вигрібну яму, розташовану на території домоволодіння НОМЕР_1 по вул. 50 років ВЛКСМ у м. Нова Одеса Миколаївської області на відстані 12,9 м до воріт будинку НОМЕР_1 та 6,85 м до стіни будинку НОМЕР_2 по цій же вулиці. З нього на користь ОСОБА_2 стягнуто майнову шкоду, витрати на проведення експертизи та 321 грн. 90 коп. витрат на сплату судового збору.

На підставі заяви ОСОБА_4, 23 вересня 2015 року Новоодеським районним судом Миколаївської області було видано виконавчий лист № 1419/2566/12 про зобов'язання ОСОБА_3 вчинити вказані дії. Також за заявою стягувача, держвиконавцем ВДВС Новоодесьского РУЮ ОСОБА_5 7 грудня 2015 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, копія якої направлена за адресою по вул. 50 років ВЛКСМ, 21 (а.с. 12, 37).

Оскільки рішення в добровільному порядку не виконане, держвиконавець 15 грудня 2015 року винесла постанову про накладення на ОСОБА_3 170 грн. штрафу.

23 грудня 2015 року держвиконавцем винесена постанова про накладення на ОСОБА_3 за повторне невиконання судового рішення, штрафу в розмірі 340 грн.

25 січня 2016 року начальником ВДВС Новоодеського РУЮ внесено подання до Новоодеського ВП Вознесенського ВГУНП в Миколаївській області про притягнення боржника до передбаченої законом кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення.

Після цього, а саме 26 січня 2016 року держвиконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1419/2566/12 з підстав неможливості виконати рішення суду без участі боржника.

Постановляючи ухвалу, суд дійшов висновку, що судове рішення яким зобов'язано вчинити певні дії ОСОБА_3, має зобов'язальний характер. Так як рішення неможливо виконати без участі боржника, а державним виконавцем виконані всі вимоги передбачені ст.ст. 49,75 Закону України «Про виконавче провадження» та положенням Інструкції з організації виконання рішень, постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав передбачених п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону, за яким виконавчий лист підлягає поверненню до суду, є такою, що відповідає вимогам закону. Також суд встановив, що копія постанови держвиконавця про закінчення виконавчого провадження була направлена стягувачці ОСОБА_2 2 лютого 16 року і одержана нею 8 лютого 2016 року.

Проте з висновками суду в повному обсязі погодитися не можна .

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішення, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України i є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основних свобод людини (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Також, статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

Відповідно висновків в рішеннях Європейського суду з прав людини (п. 40 справи «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, п. 68 справи «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року) право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в Законі.

Відповідно до ст. 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Як передбачено ч.1 та ч.2 ст.11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії й, зокрема, здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Для цього держаний виконавець наділений певними правами, зазначеними у ч. 3 ст. 11 Закону.

За змістом п.11 ч.1 ст.49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 75 Закону.

Однак, відповідно до ч.3 ст.75 Закону, на яку спирався суд постановляючи ухвалу та державний виконавець, виносячи оскаржену постанову, у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до ст. 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

В силу ст.89 Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання; у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Отже, нездійснення боржником дій по виконанню рішення зобов'язального характеру не звільняє державного виконавця від покладеного на нього обов'язку вживати всіх передбачених Законом заходів для примусового виконання такого рішення; при цьому, накладення штрафів й внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

На вказані вимоги Закону та обставини справи суд уваги не звернув, та дійшов передчасних висновків про вчинення державним виконавцем всіх можливих виконавчих дій спрямованих на реальне виконання рішення суду.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що в процесі виконання рішення суду державним виконавцем не було вчинено всіх залежних від нього дій, у тому числі, передбачених ст.11 Закону.

Так, фактично ні судом, ні державним виконавцем не з'ясовано причини, з яких ОСОБА_3 не виконує рішення суду.

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_3 є інвалідом першої групи та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, а не в будинку НОМЕР_1, де проживає його колишня дружина. За своїм станом здоров'я особисто не може виконати судове рішення. Однак, держвиконавець вважав, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду, внаслідок чого не бажає брати участь у його виконанні. При цьому всі повідомлення під час виконавчого провадження він направляв за адресою, вказаною у виконавчому листі.

Таким чином, держвиконавець закінчивши виконавче провадженні не встановив місця проживання боржника, причини невиконання судового рішення в добровільному порядку, та можливості виконання ним судового рішення. Тоді як вказані обставини мають суттєве значення для обрання заходів для примусового виконання рішення суду.

Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 75 Закону якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом.

Зі змісту виконавчого документа, вбачається, що судом ухвалено рішення про усунення перешкод в користуванні майном ОСОБА_6 шляхом засипання ями. В межах цього способу захисту права позивачки, на ОСОБА_3 покладено згаданий обов'язок, який не можна вважати таким, що безпосередньо пов'язаний з особою боржника. У разі ухилення боржника від добровільного виконання рішення, в тому числі забезпечити вільний доступ до його земельної ділянки, вчинення вказаних дій можливо і без участі боржника.

На зазначені обставини суд уваги не звернув. Хоча вони мають суттєве значення для правильного вирішення спірного питання.

Крім того, дійшовши висновку, що копія постанови про закінчення виконавчого провадження отримана ОСОБА_2 8 лютого 2016 року, суд не дав оцінки доводам заявника про отримання її у березні 2016 року. Суд також не дав оцінки даним про відправлення, зазначеним на поштовому конверті.

Одночасно суд розглянув скаргу по суті та не врахував положень ст. 385 ЦПК України та роз'яснень у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».

Як зазначено у вказаній Постанові Пленуму Верховного Суду України, відповідно до статті 385 ЦПК скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з'ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз'яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Розглядаючи скаргу по суті суд не звернув уваги на вимоги про оскарження постанови відділу. Між тим, постанова винесена не відділом, а державним виконавцем.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що ухвала суду відповідно до п.3 ч.1 ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до того ж суду на новий розгляд.

Керуючись статтями 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2016 року скасувати, а справу передати до того ж суду на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.Я.Мурлигіна

Судді: В.І. Темнікова

Л.М. Царюк