АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2836/16 Головуючий 1 інстанції -
Категорія : житлові Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

ЧеркасоваВ.В.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 04 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення до житла та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа : Київський РВ у м.Харкові ГУДМС України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА :

31 серпня 2015 року позивач звернувсь до суду з позовом, в якому просив вселити його в приміщення однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Вказані вимоги обгрутовував тим, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2014 року відповідача зобов'язано не чинити йому перешкоди в користуванні вказаною квартирою. На виконання вказаного рішення Київським районним судом м.Харкова було видано виконавчий лист та при виконанні вказаного рішення Київським ВДВС ХМУЮ , відповідачем були передані йому ключі від вхідних дверей зазначеної квартири , однак після отримання ключів з'ясувалось, що вони не підходять до дверей зазначеної квартири , у зв'язку з чим він не зміг в неї вселитись .

Позивач зазначає, що 28.10.2014 року за його заявою постановою державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ зазначене вище виконавче провадження було відновлено, однак вказана постанова за скаргою відповідача була скасована та 24.03.2015 року державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.

Позивач зазначає, що ним оскаржувалась постанова державного виконавця від 24 березня 2015 року про закінчення виконавчого провадження , яка була залишена без задоволення.

Посилаючись на вказані обставини та на вимоги ст. 156 ЖК України, позивач зазначаючи, що в спірній квартирі, яка належить відповідачу на праві власності він зареєстрований з 1986 року ,як на підставу своїх вимог зазначає,на те, що фактично не може вселитись для проживання в спірну квартиру , право проживання в якій за ним визнано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2014 року.

Відповідач вказані вимоги позивача не визнала та 11 листопада 2015 року звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Позивач за зустрічним позовом, не заперечуючи наявність рішення Апеляційного суду Харківської області від 03.03.214 року щодо її зобов'язання не чинити ОСОБА_3 перешкод в користуванні спірною квартирою, свої вимоги обґрунтовує тим, що вказане рішення суду було виконано Київським відділом державної виконавчої служби, шляхом передачі нею ОСОБА_3 ключів від спірної квартири , у зв'язку з чим постановою державного виконавця від 24.07.2014 року виконавче провадження було закінчено .

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що протягом тривалого часу ОСОБА_3 мав ключі від спірної квартири , але в спірну квартиру не вселився, оскільки не мав в цьому потреби. Особисті речі чи будь-яке інше його майно в квартирі відсутні, однак в подальшому ОСОБА_3 16.09.2014 року зі спливом 2-х місяців з дня закриття виконавчого провадження звернувсь до Київського ВДВС з заявою про відновлення виконавчого провадження та постановою державного виконавця від 28.10.2014 року було відновлено виконавче провадження , а постановою державного виконавця від 24.03.2015 року вказане виконавче провадження було закінчено та вказана постанова до теперішнього часу є чинною.

Позивач за зустрічним позовом також зазначає, що після припинення шлюбних відносин у 2013 році з відповідачем за зустрічним позовом, вона не може розпорядитись вказаною квартирою яка йому не потрібна для проживання, оскільки відповідач не користується квартирою та не несе витрати по її утриманню , а вона не має можливості сплачувати комунальні послуги за відповідача.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 04 березня 2016 року суд відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та задовольнив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, визнавши ОСОБА_3 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення суду , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам, порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_3 зазначає, що при ухваленні рішення суд необгрнутовано взяв до уваги лише факт складання 24 липня 2014 року акту про добровільне виконання відповідачем за первісним позовом рішення Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2014 року та не врахував , що вказане рішення суду фактично не було виконаного, оскільки передані відповідачем ключі не підходили до вхідних дверей спірної квартири. Суд першої інстанції також не звернув уваги, що відповідач за первісним позовом неодноразово зверталась до правоохоронних органів з заявами про викрадення її речей із зазначеної квартири, а постанови про закриття провадження у кримінальній справі постійно нею оскаржуються.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. а апеляційну скаргу-без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та представника ОСОБА_4-ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні первісного позову про вселення до зазначеного вище житлового приміщення та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи ОСОБА_3 таким, що ОСОБА_3, отримавши 27 липня 2014 року ключі від спірної квартири, в неї не вселився та понад рік без поважних на те причин не користується спірною квартирою.

Однак , з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 21.11.2009 року по 08.11.2013 року знаходилися в зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу, а саме : 29.07.2011 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 Зазначену вище спірну квартиру, право власності на яку 31.12.2012 року ОСОБА_4 зареєструвала в КП ХМБТІ, та в якій ОСОБА_3 зареєстрований з 1986 року (а.с.38-41).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03.03.2014 року , рішення Київського районного суду м.Харкова від 24 грудня 2013 року було скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено та зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_3 в користуванні спірної квартири та передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири. (а.с.6-9).

На примусове виконання судового рішення 30.04.2014 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та запропоновано ОСОБА_4 добровільно виконати судове рішення. 24.07.2014 р. ОСОБА_4 передала ключі від вхідних дверей квартири ОСОБА_3 про що було складено відповідний акт та постановою державного виконавця виконавче провадження закрито (а.с.49).

Між тим, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що при передачі вказаних ключів державний виконавець пересвідчився , що передані ОСОБА_3 ключі підходять до вхідних дверей спірної квартири.

Матеріали справи також не містять доказів, які б свідчили, що позивач за первісним позовом мав свободний доступ до спірної квартири.

Матеріали справи також свідчать про те, що 16 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернувсь до Київського відділу державної виконавчої служби з заявою про перешкоджання ОСОБА_4 користуватись спірною квартирою та постановою державного виконавця від 28.10 2014 року вказане виконавче провадження було відновлено ( а.с.50) та постановою від 24.03.2015 року виконавче провадження було закінчено ( а.с.51).

Матеріали справи також свідчать про те, що ОСОБА_3 в судовому порядку оскаржувалась постанова державного виконавця Київського ВДВС від 24.03.2014 року, яка ухвалою Київського районного суду м.Харкова від19 травня 2015 року була залишена без задоволення ( а.с.52).

При цьому , як свідчить вказана ухвала суду , підставою для звернення ОСОБА_3 до виконавчої служби з заявою про відновлення виконавчого провадження слугував саме факт того, що переданий йому колишньою дружиною ключ від вхідних дверей спірної квартири до її вхідних дверей не підходить.

Текст вказаної ухвали також свідчить про те, що представник ОСОБА_4 в судовому засідання стверджував той факт, що ОСОБА_3 з 16 вересня 2014 року по 24 березня 2015 року користується як спірною квартирою так і ключами від неї.

Матеріали справи також свідчать про те, що 26 березня 2015 року ОСОБА_3 звертавсь до Київського РВХМУ ГУ МВС України з заявою про перешкоджання колишньою дружиною у вселенні в зазначену квартиру та відповідно до висновку ДІМ Київського РВ ХМУ ГУМВС України від 24.04.2015 року подальший розгляд заяви припинено у зв'язку з тим, що виниклі між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правовідносини є цивільно-правовими правовідносинами ( а.с.119-120).

При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що позивач має інше жиле приміщення.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло-це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадянина України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг. Житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я і добробуту її самої та її родини».

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Згідно до вимог ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В ч.1 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім»ї власника житлового будинку (квартири)які проживають разом з ним в будинку (квартирі) що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В п.10 роз'яснень які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року, з наступними змінами «Про деякі питання,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або членів його сім»ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, обов'язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є її відсутність в житловому приміщенні понад рік без поважних причин .

Між тим, вказані вище обставини справи, а саме : наявність рішення Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2014 року , яким було встановлено та обставина, що ОСОБА_4 перешкоджає ОСОБА_3 користуватись зазначеним спірним жилим приміщенням та її зобо'язанння не чинити йому перешкод в користуванні спірною квартирою та передати йому ключі від вхідних дверей; відсутність будь-яких доказів, які б свідчили, що ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 саме ключі від вхідної двері спірної квартири ; звернення ОСОБА_3 16 вересня 2014 року - до Київського ВДВС , 25.03.2015 року - до Київського РВ з заявами про перешкоджання ОСОБА_4 користуватись спірною квартирою, а 31.08.2015 року до суду з зазначеним позовом; відсутність будь-яких доказів , які б свідчили про те, що ОСОБА_3 втратив інтерес до спірного жилого приміщення, свідчать про те, що його відсутність в спірній квартирі понад рік пов'язана з поважними причинами, а саме: відсутністю можливості користування спірним жилим приміщення, і це свідчить про відсутність підстав для визнання його таким, що втратив право користування зазначеної вище квартирою та є підставою для поновлення його порушеного права користування спірною квартирою та вселення в неї .

Суд першої інстанції на вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог щодо вселення в спірне житлове приміщення та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування вказаної квартирою.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом при невідповідності висновків суду обставинам справи та наявними у справі доказам та з порушенням зазначених вище норм матеріального права ( пункти 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) , з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та вселення його в спірну квартиру та відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням, з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218, 209 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Київського районного суду м.Харкова від 04 березня 2016 року.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Вселити ОСОБА_3, 1965 року народження, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування в квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя: І.Г. Гальянова

Судді : А.І. Колтунова

В.В. Черкасов