АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/772/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Грох Л.М.,

суддів: Костенка А.М., Гринчука Р.С.,

секретар Дубова М.В.,

з участю представника апелянта, відповідача ОСОБА_1,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 лютого 2016 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року ОСОБА_2, звертаючись до суду з позовом до відповідачів, посилалася на те, що у період з 02.10.2003 року по 07.05.2015 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_3

27.05.2008 року її колишній чоловік ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га по вул. Островського, 16 с. Олешин Хмельницького району, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за яким як обдарований набув у власність цю ділянку. Проте фактично це майно ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу під час шлюбу з нею за їхні спільні кошти - за ціною 18000 дол. США, з метою нібито зменшення витрат при нотаріальному оформленні. ОСОБА_1 є чужою, сторонньою людиною і не мала наміру безоплатно передавати ділянку ОСОБА_3 Тому позивач вважала цей договір дарування удаваним, вчиненим для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу. Так як цей договір укладений в період шлюбу з відповідачем, протягом шлюбу вони спільно використували земельну ділянку за призначенням, здійснюючи будівництво будинку, тобто, її право порушується з часу розірвання шлюбу, то вважала, що позовна давність не сплила.

В звязку з цим позивачка просила визнати договір дарування земельної ділянки від 27.05.2008 року удаваним та застосувати до нього правила, що регулюють договір купівлі-продажу; визнати земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя та розділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 16.02.2016 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з рішенням суду, вважає його незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. На її думку, суд невірно відобразив та не дав належної оцінки поясненням відповідача ОСОБА_1, яка нібито не змогла пояснити, у якій сумі отримала кошти за земельну ділянку, хоча в судовому засіданні ОСОБА_1 чітко пояснила, що отримала від ОСОБА_3 кошти в сумі 18000 дол. США. Також судом безпідставно відмовлено в клопотанні про допит свідків, які могли підтвердити факт сплати коштів ОСОБА_3 за земельну ділянку. Суд помилково не застосував норму ст.235 ЦК України та розяснення постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_1 визнала обґрунтованими доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, у письмових запереченнях просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ч.1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі зясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував матеріальний закон, який підлягав застосуванню, допустив порушення норм процесуального права, у звязку з чим оспорюване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності стороною позивача того факту, що оспорюваний договір дарування укладений з метою приховати іншу угоду купівлі-продажу.

Проте з такими висновками не можна погодитися, зважаючи на таке.

Встановлено, що ОСОБА_2 у період з 02.10.2003 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_3, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 07.05.2015 року цей шлюб розірвано.

27.05.2008 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 договір дарування земельної ділянки, за яким остання передала, а ОСОБА_4 як обдарований прийняв в дар земельну ділянку площею 0,10 га по вул. Островського, 16 с. Олешин Хмельницького району, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі цього договору дарування 20.10.2008 року на імя ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЖ № 195861.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст. 203 ЦК України).

Правові наслідки недотримання цих вимог закону передбачені, зокрема, статтею 235 ЦК України.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.3 ст. 202 ЦК договір дарування є одностороннім правочином, оскільки є дією однієї сторони і створює обовязки лише для особи, яка його вчинила.

Отже, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню в цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

В засіданні суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 ствердила, що не має жодних родинних чи близьких стосунків з ОСОБА_3, останній є чужою, сторонньою особою. Вона як власник земельної ділянки в с. Олешин мала намір її продати з метою придбання квартири дітям. ОСОБА_3 запропонував придбати в неї цю земельну ділянку, вони домовилися про ціну продажу ділянки 18000 доларів США. З ініціативи ОСОБА_3 з метою зменшення витрат на нотаріальне посвідчення угоди, купівля-продаж була оформлена 27.05.2008 року договором дарування. Кошти за придбану земельну ділянку ОСОБА_4 сплатив їй після укладення договору дарування в сумі 18000 доларів США.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 дала такі ж пояснення, підтвердивши свою дійсну волю на продаж земельної ділянки при укладенні договору дарування з ОСОБА_3

Оспорюваний договір дарування від 27.05.2008 року також є суперечливим за змістом - згідно з пунктом 12 цей договір і документ про сплату вартості земельної ділянки є підставою для видачі новому власнику державного акту про право приватної власності на землю. Наведене ставить під сумнів безоплатний характер договору.

У порушення ст. 212 ЦПК суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним доказам.

Враховуючи, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки, а саме: передачу 18 тис. доларів США ОСОБА_3 власниці земельної ділянки після укладення договору дарування й визнання цього факту продавцем; визнання ОСОБА_1 факту укладення договору купівлі-продажу й відсутності у неї волі на укладення договору дарування земельної ділянки, а також суперечливий зміст договору дарування. Крім того, не враховано, що відповідачі між собою не є родичами чи близькими людьми, що доводить реальність вчинення договору купівлі-продажу земельної ділянки, а не її дарування.

Оскільки на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, за встановлення вищенаведених фактів слід визнати, що сторонами вчинено саме договір купівлі-продажу земельної ділянки, відтак спір підлягає вирішенню із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в постанові від 14.11.2012 року, справа № 6-133цс12.

Обговорюючи питання позовної давності, про застосування якої просив відповідач ОСОБА_3, колегія суддів приймає до уваги таке.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальна позовна давність поширюється і на вимоги щодо визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З моменту укладення відповідачами оспорюваного договору позивач була обізнана, що фактично земельну ділянку придбано за договором купівлі-продажу. Протягом шлюбу позивач та ОСОБА_3 як подружжя спільно використували земельну ділянку за призначенням, здійснюючи будівництво будинку. Наведене вказує, що право позивача порушене лише після розірвання шлюбу (з 07.05.2015 року), з цієї дати і починається перебіг позовної давності, відтак позов заявлено в межах строку позовної давності.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України).

Згідно із ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що земельна ділянка придбана у період шлюбу за договором купівлі-продажу, тому існують підстави для визнання її спільною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину земельної ділянки за кожним із подружжя позивачкою та ОСОБА_3

З врахуванням наведеного рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати удаваним договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у селі Олешин Хмельницького району, Хмельницької області, по вул. Островського, 16, укладений 27.05.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати земельну ділянку площею 0,10 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у селі Олешин Хмельницького району, Хмельницької області, по вул. Островського, 16, і належить ОСОБА_3 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 195861 від 20.10.2008 року, спільною сумісною власністю подружжя.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у селі Олешин Хмельницького району, Хмельницької області, по вул. Островського, 16.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Л.М.Грох

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_5 Провадження № 22-ц/792/772/16

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 5