АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-3066/11 Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/789/443/16 Доповідач - Загорський О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Козак І. О., Демкович Ю. Й.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю - ОСОБА_1 і його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Тернопільської міської ради про скасування рішення та визнання Державного акта недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

24.03.2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог вказав, що він та ОСОБА_4 є співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_1 від 19.07.2005 року за №4/16/66 у власність ОСОБА_4 передано безоплатно земельну ділянку - 379,0 кв.м. по АДРЕСА_1 для обслуговування частини зазначеного будинку. На підставі вказаного рішення 15.11.2005 року ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Вважає, що рішення від 19.07.2005 року прийнято незаконно та з порушенням його земельних прав, оскільки він як сусідній землекористувач не підписував акт погодження меж земельних ділянок і площа земельної ділянки переданої у власність ОСОБА_6 є більша 1/2 частки землі, виділеної для обслуговування будинку та визначена підставі рішення суду від 08.08.1990 року, яке було скасоване.

Вказав, що передача у власність ОСОБА_6 ділянки - 379 кв.м., порушує його право на рівний розподіл земельної ділянки між ним та ОСОБА_6 як співвласниками будинковолодіння. Враховуючи площі будівель що знаходяться на даній земельній ділянці розмір площі землі, що є у власності ОСОБА_6 становить 309 кв.м., а йому залишається 278 кв.м.

Зазначає, що на частині ділянки, що передана ОСОБА_6 знаходиться заїзд до будинковолодіння і влаштування окремого заїзду є неможливим.

Вважає, що розподіл земельної ділянки проведений з порушенням його прав та є підставою для визнання незаконним та скасування п.3 оскаржуваного рішення Тернопільської міської ради від 19.07.2005 року та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Тернопільською міською радою на ім'я ОСОБА_4

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.02.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що існуючий розподіл земельної ділянки порушує права ОСОБА_1, оскільки він не має входу та заїзду для обслуговування належної йому частини земельної ділянки.

В судовому засіданні ОСОБА_1 і його представники апеляційну скаргу підтримали і навели доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. ОСОБА_1 вказав, що його права порушено, оскільки він позбавлений можливості заїзду і проходу на належну йому частину земельної ділянки.

Зазначив, що єдиний існуючий заїзд виділений у власність ОСОБА_4

Представник ОСОБА_4-ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечив і зіслався на доводи викладені в запереченні на апеляційну скаргу. Вказав, що рішення про передачу у власність земельної ділянки приймалося на підставі виготовленої технічної документації та виходячи з частки ОСОБА_4 у будинковолодінні.

Від Тернопільської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника міської ради.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову про скасування рішення та визнання Державного акта недійсним, суд першої інстанції виходив з недоведеденості позивачем порушення його прав рішенням Тернопільської міської ради та видачею ОСОБА_4 державного акта на право власності на земельну ділянку.

З таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу посвідченого Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою від 12.09.1985 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-3119, ОСОБА_7 продала ОСОБА_1 - 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2

На даній ділянці розташований жилий будинок площею 72,2 кв.м., цегляний гараж з прибудовою піл. літ «Б», цегляний гараж під літ. «В». туалет під літ «Г» дощатий, дощатий гараж під літ. «Д» та залізна огорожа (а.с. 206 т.1).

13.09.1985 року Тернопільським обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою від 13.09.1985 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 видано реєстраційне посвідчення (а.с. 7 т.1).

06.08.1987 року Першою Тернопільською нотаріальною конторою посвідчено договір укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, згідно якого останні погодили порядок користування жилим будинком та надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в тому числі цегляним гаражем під літ «Д» (а.с. 58 т. 2).

Згідно договору дарування від 04.06.2004 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_4, 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що знаходяться під АДРЕСА_1

Право власності на вказану частину будинковолодіння зареєстровано в ТМБТІ за ОСОБА_4, - реєстраційне посвідчення, видане 23.06.2004 року Тернопільським МБТІ (а.с. 60 т.1).

Згідно заяви ОСОБА_4 (а.с. 53 т.1) комунальним підприємством «Земельно-кадастрове бюро» виконано геодезичні роботи для виготовлення технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_1 в м. Тернополі (а.с 40-66 т.1).

Встановлено, що загальна площа ділянки становить 0,920 га., а площа ділянки, яка необхідна для обслуговування частини житлового будинку та надвірних споруд, що належать ОСОБА_4 - 0,379 кв.м., ділянка в користуванні ОСОБА_1 - 0,323 га, ділянка спільного користування - 0,218 га. (а.с. 49 т.1).

12.07.2004 року власниками суміжних земельних ділянок, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підписано акт визначення та погодження на місцевості зовнішніх меж земельної ділянки (а.с. 50 т.1).

20.04.2005 року узгоджувальною комісією Тернопільської міської ради по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування прийнято рішення про видачу ОСОБА_4 документів на право приватної власності на землю без погодження межі з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 згідно розподілу спільної земельної ділянки з гр. ОСОБА_1 за рішенням суду від 08.08.1990 року, яке було скасоване Постановою Президії Тернопільського обласного суду - 10.07.1991 року (а.с. 25 т.1).

Рішенням Тернопільської міської ради від 19.07.2005 року за №4/16/66 (пункт 3) за результатами розгляду заяв громадян передано ОСОБА_4 безоплатно у приватну власність ділянку - 379 кв.м. для обслуговування частини житлового будинку по АДРЕСА_1 в м.Тернополі (а.с. 20 т.1).

15.11.2005 року Тернопільською міською радою видано державний акт на право власності на ділянку серії НОМЕР_1 згідно якого ОСОБА_4 є власником ділянки - 0,0379 га для обслуговування частини вказаного будинку (а.с. 8 т.1).

Згідно ч.1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно п.4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Частиною 1 ст. 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсягах та на умовах, встановлених для попереднього власника (землекористувача).

Відповідно до вимог ч.2 ст.152 ЗК власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Суд першої інстанції, не взявши до уваги наявні в матеріалах справи висновки експертів від 16.09.2015 року і 25.01.2016 року, складені в рамках кримінального провадження, зіслався тільки на те, що дані висновки складені не за ухвалою суду про призначення земельно-технічної експертизи.

Суд не звернув увагу на те, що хоч вказані висновки не можуть оцінюватися саме як висновки експерта в розумінні ст. 66 ЦПК України, але вони підлягають дослідженню і оцінці як письмові докази відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Враховуючи вказане, суд безпідставно не прийняв до уваги подані стороною докази та не навів підстав з яких він відхиляє такі докази.

Залишив поза увагою суд і те, що акт визначення та погодження меж з суміжними землеволодільцями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підписано 12.07.2004 року, а вже 08.08.2004 року вказані суміжними володільцями написано заяви про відмову згоди, щодо погодження меж.

09.08.2004 року суміжним володільцем ОСОБА_11 також написано заяву про відмову в погодженні меж (а. 13 експертизи від 16.09.2015 року).

Не надано правової оцінки, не спростовано доказами у справі і висновок експерта про те, що порядок передання ОСОБА_4 у власність частини земельної ділянки не відповідає вимогам земельного законодавства та нормативним документам з питань землеустрою та землекористування.

Не надано належної правової оцінки і тому, що у експертизі від 25.01.2016 року вказано, що влаштування окремого заїзду на присадибну ділянку для ОСОБА_1 неможливо.

Враховуючи вказане, те що заїзд до будинку є єдиним, то питання щодо виділу ділянки - заїзду мало вирішуватися так:

-або обоє власників будинку користуються ним спільно;

-або його розподіл проводиться так, що обидва співвласники домоволодіння мають можливість доступу до належного їм майна.

У відповідності до оспорюваного рішення Тернопільської міської ради від 19.07.2005 року за №4/16/66 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 увесь заїзд наданий у власність ОСОБА_4, чим і обмежено права ОСОБА_1 на доступ до належного йому майна.

Залишилося поза увагою суду першої інстанції і те, що технічна документація ОСОБА_4 виготовлялася з врахуванням розподілу земельної ділянки за рішенням суду від 08.08.1990 року, яке Постановою Президії Тернопільського обласного суду від. 10.07.1991 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Ухвалою Тернопільського міського народного суду від 05.10.1992 року провадження у даній справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову. Вказаний факт встановлений рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29.10.2010 року та ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 20.01.2011 року і у відповідності до положень ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає (а.с. 26-31 т.1).

Висновок суду першої інстанції, що оспорюване рішення Тернопільської міської ради від 19.07.2005 року №4/16/66 прийняте на законних підставах спростовуються тим, що:

- і у технічній документації із землеустрою ОСОБА_4, а зокрема у Плані встановлених меж вказано, що площі пораховано згідно розмірів встановлених рішення суду від 08.08.1990 року (а.с. 49 т.1);

- і у протоколі №17 від 20.04.2005 року засідання узгоджувальної комісії Тернопільської міської ради по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування вказано про видачу ОСОБА_4 документів на право приватної власності на землю згідно розподілу земельної ділянки з ОСОБА_1 за рішенням суду (а.с. 233 т.1), однак вказане рішення скасоване Постановою Президії Тернопільського обласного суду від. 10.07.1991 року.

- на (а.с. 48 т.1) знаходиться план встановлених меж, де зокрема межі встановлюються між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, однак відсутні в матеріалах докази, а зокрема такі відсутні і в технічній документації ОСОБА_4, про погодження меж з ОСОБА_1.

При виготовленні правовстановлюючих документів обмежились тільки погодженням зовнішніх меж, щодо яких суміжні землекористувачі в подальшому відмовились від своїх підписів, а внутрішні межі не погоджували зіславшись на не чинне рішення суду від 08.08.1990 року.

Крім того, суміжними землекористувачами вже 08.08.2004 року, і 09.08.2004 року написано заяви про відмову згоди, щодо погодження меж, а питання про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки вирішувалося на сесії Тернопільської міської ради аж 19.07.2005 року, що свідчить про невідповідність документації вимогам чинного законодавства на момент винесення рішення про передачу у власність земельної ділянки.

Враховуючи вказане колегія суддів приходить до висновку, що технічна документація та рішення про видачу правовстановлюючих документів ОСОБА_4 видавалися на підставі скасованого рішення суду від 08.08.1990 року та не дійсного розподілу земельної ділянки вказаного в даному рішенні.

Існуючий на даний момент розподіл земельної ділянки ущемляє права ОСОБА_1, як суміжного землевласника, оскільки він позбавлений можливості проходу і проїзду до своєї земельної ділянки.

Критично оцінюється висновок суду про не порушення прав ОСОБА_1 що, хоча у нього і відсутній заїзд на свою земельну ділянку, але він не позбавлений права на встановлення земельного сервітуту.

При вирішенні питання про виділення у власність частини земельної ділянки Тернопільська міська рада повинна була враховувати права обох співвласників земельної ділянки та не створювати штучні умови для встановлення в подальшому земельних сервітутів.

Вирішуючи спір, суд не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Рішення суду підлягає скасуванню з постановлянням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 315, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 лютого 2016 року скасувати.

Ухвали нове рішення, яким визнати незаконним і скасувати пункт третій рішення Тернопільської міської ради №4/16/66 від 19.07.2005 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки - 0,0379 га для обслуговування частини житлового будинку по АДРЕСА_1

Визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 15.11.2005 року на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку - 0,0379 га по АДРЕСА_1, м.Тернопіль.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 113.4 грн. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді