Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 331/3235/15 Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/778/2603/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Савченко О.В., Кочеткової І.В.

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4 України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно,

В С Т А Н О В И Л А:

30.04.2015р. ПАТ «Дельта Банк» звернулось із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Банку права власності на квартиру за адресою: м. Запоріжжя, вул. Козача, 5/65, визнання за позивачем права власності на цю квартиру.

Позов обґрунтовано тим, що 26.02.2013р. між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір, згідно умов якого ОСОБА_4 надав відповідачу кредит в сумі 80 000 гривень строком до 25.02.2016р. із оплатою 26,99% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором відповідач ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно у вигляді спірної квартири, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2000р. В подальшому відповідач належним чином не виконувала умови договору, допустивши заборгованість, яка станом на 25.03.2015р. становить 85 103,03 гривні, в рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на іпотечне майно, визнавши за ним право власності на АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

В рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості ФОП ОСОБА_2 за кредитним договором № КФ-АН-2016658 від 26.02.2013 року в poзмірі 85 020,93 грн., яка складеться з наступного: заборгованості за кредитом - 65 969,86 гривень, простроченої заборгованості за кредитом - 12 596,74 гривень, заборгованості за відсотками - 5 497,10 гривень, заборгованості за пенею 957,23 гривень, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором б/н від 26 лютого 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 за № 348, шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 65, що складеться з трьох житлових кімнат загальною площею 61,63 кв. м, житловою площею 43 кв. м, що розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Козача, будинок 5, та належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2000р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в pеєcтpi за № 412.

Визнано право власності за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 65 за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Козача, будинок 5. Визначено, що вартість предмета іпотеки - квартири № 65, що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 61,63 кв. м, житловою площею 43 кв. м, що розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Козача, будинок 5, на момент набуття на неї права власності Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» складає 466 988 (чотириста шістдесят шість тисяч девятсот вісімдесят вісім) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави суму судового збоpу в розмірі 3 654 гривні.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовити.

Представник банку до судового засідання апеляційного суду 23 червня 2016р. не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи, про що мається повідомлення про вручення судової повістки.

В прохальній частині письмових заперечень позивач просив розглянути справу в апеляційній інстанції за відсутності його представника.

Зважаючи на вказані обставини, колегія розглянула справу за відсутності представника позивача у відповідності до вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 лютого 2013 року між ПАТ "Дельта Банк" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № КФ-АН-2016658 з метою поповнення обігових коштів, за умовами якого банком було надано позичальникові у тимчасове користування 80 000 гривень зі сплатою 26,99 % річних, з кінцевим терміном повернення до 25 лютого 2016р. включно.

Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір від 26 лютого 2013р., посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, згідно з яким в іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_2, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2000р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6

Згідно з п. 2.3.3 іпотечного договору загальна заставна вартість предмета іпотеки за по-годженням сторін визначена в сумі 337 003,42 грн.

Пунктами 4.1.5, 7.1 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя у випадку,

якщо при настанні строку виконання зобов»язання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконано, звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 7.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов»язання в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу і порядку, встановленому в статті 38 ЗУ «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Оскільки ОСОБА_2 неналежним чином виконувала умови кредитного договору, станом на 25.03.2015р. у неї за розрахунком банку утворилась заборгованість в сумі 85 103,03 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом строкової 65 969,86 грн.; заборгованості за кредитом простроченої 12 596.74 грн.; заборгованості за відсотками 5 497,10 грн.; заборгованості за пенею 957.23 грн.; трьох процентів річних від простроченого кредиту 60,22 грн.; трьох процентів річних від прострочених відсотків 21,88 грн. Тому банк в позові просив в рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на АДРЕСА_3.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що положеннями статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення. Крім того, зазначений спосіб захисту прав іпотекодержателя передбачений умовами іпотечного договору від 26 лютого 2013р.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду колегія не може з огляду на на-ступні обставини.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає

лише у статтях 335 та 376 ЦК. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Окрім того, суд першої інстанції, звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, не прийняв до уваги умови договору іпотеки від 26 лютого 2013 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_2, а саме, визначені в п.п. 7.4, 7.4.1 іпотечного договору умови про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку на підставі цього договору шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов»язання.

Отже, само застереження в іпотечному договорі про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки містить вказівку на те, що такий спосіб звернення стягнення може бути застосовано банком лише в позасудовому порядку, як це і врегульовано відповідною нормою статтею 37 ЗУ «Про іпотеку».

Разом з тим, в пункті 7.2 іпотечного договору визначено способи звернення стягнення, де рішення суду, виконавчий напис нотаріуса, перехід права власності є самостійним заходами для погашення заборгованості, а пункти 7.4, 7.4.1 не містять можливості застосування такого способу як перехід права власності на предмет іпотеки в судовому порядку, а лише в позасудовому, в той час як звернення стягнення на предмет іпотеки за судовим рішенням врегульовано взагалі іншими нормами ст.ст. 38, 39 ЗУ «Про іпотеку».

У відповідності до роз»яснень в пункті 38 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов»язання (стаття 37 ЗУ «Про іпотеку»), він має право звернуться до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 ЗУ «Про іпотеку», а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Також судом не враховані положення ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», згідно з якими суд вправі відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов»язання за іпотечним договором не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Зазначене положення закону є оціночним, у зв»язку з чим підлягає детальному мотивуванню і суд має дійти висновку, чи підпадає спірна ситуація, яку він розглядає, під зміст цього оціночного поняття та чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини. У цьому випадку має бути врахована й співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна.

Згідно з роз»ясненнями, наданими в пункті 41 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов»язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 визначив розмір заборгованості позичальника ОСОБА_2 станом на 25.03.2015р., прийнявши рішення про дострокове повернення всієї суми кредиту, яка склала 85 103,03 грн., в тому числі прострочена на цей час сума становить 18 093,84 грн.

Відповідно до оцінки іпотечного майна вартість АДРЕСА_3 склала 466 988, грн., що в 5,5 разів перевищує розмір заборгованості.

Разом з тим, такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем не передбачає механізму розрахунку з повернення зайвих коштів іпотекодержателем іпотекодавцю у випадку значного перевищення вартості іпотечного майна розміру заборгованості за кредитом, на погашення якої передається предмет іпотеки у власність банку.

Вказане додатково свідчить на користь тому, що такий спосіб звернення стягнення як визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем можливий лише у позасудовому порядку та потребує обов»язкової згоди іпотекодавця, зокрема, у нашому спорі, де є очевидним значне перевищення вартості майна над розміром заборгованості, оскільки іпотекодавець в такому разі позбавляється права власності на нерухоме майно, вартість якого в 5,5 раз перевищує розмір її заборгованості, що не відповідає таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

Таким чином, зважаючи на положення ст.ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку», яким кореспондують умови іпотечного договору, укладеного між сторонами у справі, а також на очевидну неспівмірність вартості предмету іпотеки розміру заборгованості, колегія вважає, що заявлені банком вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, не можуть бути задоволені. Проте це не позбавляє банк права вирішити таке питання в позасудовому порядку, як це передбачено умовами іпотечного договору, або пред»явити позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб.

Зважаючи на зазначене, колегія у відповідності до вимог п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову Банку.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Савченко О.В.

ОСОБА_7