АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 757/2777/164
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6475/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Кирилюк І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
30 березня 2012 року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому, з уточненнями, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 721 609,94 доларів США (за тілом кредиту та відсотках) та 13 048 079,12 грн. (пеня та три проценти річних) яка складається з суми заборгованості за кредитом - 693 776,89 дол. США, суми заборгованості за відсотками - 27 833,05 дол. США, загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості -11 989 917,16 грн., загальна сума трьох процентів річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 1 058 161,96 грн. Крім того просив стягнути з відповідача судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30.03.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 15.3/СЗ-119.07.2, до якого додатково було укладено ряд договорів про внесення змін. На виконання умов кредитного договору позивач надав відповідачеві 693 776,89 дол. США. Згідно умов договору, відповідач зобов'язався забезпечити повне повернення одержаної суми кредиту не пізніше 30.03.2009 року. Проте, в порушення умов договору відповідач у вказаний в договорі строк кредитні кошти не повернув, нараховані проценти не сплатив.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2012 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2012 року позов задоволено повністю.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2014 року вказане заочне рішення було скасовано та справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 30.03.2007 року № 15.3/C3-119.07.2, а саме, заборгованість за тілом кредиту та відсотками в розмірі 721 609,94 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12.02.2015 року становить 18 442 955,19 грн., пеню в розмірі 2 397 983,4 грн., три проценти річних в розмірі 1 058 161,96 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» 2 540,99 грн. у відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1, який не приймав участі у справі, проте рішенням суду вирішено питання які стосуються його інтересів, - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права,неповне з'ясування обставин справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказував, що суд першої інстанції не правильно частково задовольнив позов та повинен був повністю відмовити у його задоволенні, оскільки у банку сплинув строк позовної давності, так як позичальник останній раз сплачувала борг 06.03.2009р.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що судом в будь якому разі незаконно одночасно задоволено вимоги про стягнення пені та 3% річних, чим суд фактично двічі притягнув відповідача до юридичної відповідальності.

Представники апелянта - ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник банку заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином про дату, час та місце розгляду справи, проте судова повістка повернулася до суду із зазначенням, що остання «за даною адресою не проживає», а тому у відповідності до положень ч.5 ст.74 ЦПК України, вважається такою, що повідомлена належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за її відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 30.03.2007 року між ВАТ «Родовід Банк», назву якого згідно Статуту змінено на ПАТ «Родовід Банк», (Банк) уклало кредитний договір № 15.3/СЗ-119.07.2 з ОСОБА_3. (Позичальник), згідно умов якого Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 550 000,00 дол. США строком по 30.03.2009 року включно.

Згідно п. 1.3 кредитного договору № 15.3/C3-119.07.2, процентна ставка за кредитами дорівнює 14,5 процентів річних.

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору № 15.3/СЗ-119.07.2, Банк зобов'язується надавати Позичальнику кредити на загальну суму, що не перевищує розмір кредитної лінії, вказаний у п. 1.1 цього договору, згідно з письмовими заявками Позичальника.

Згідно п. 4.1 та п. 4.2 кредитного договору № 15.3/C3-119.07.2, Позичальник зобов'язався забезпечити повне повернення одержаної суми кредитів не пізніше 30.03.2009 року шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого рахунку та сплачувати Банку нараховані проценти за користування кредитами до 10-го числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця наступного за звітним, а також 30.03.2009 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитами шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу Банку або безготівкового перерахування зі свого поточного рахунку.

У п. 8.1 кредитного договору № 15.3/СЗ-119.07.2 сторони погодили, що у разі зміни облікової ставки Національного банку України, кредитної політики в Україні, економічної ситуації та кон'юнктури ринку тощо, Банк має право змінити умови цього договору. Банк письмово інформує Позичальника про зміни умов цього договору рекомендованим листом не пізніше ніж за 7 календарних днів до дня введення в дію нових умов.

Так, 01.10.20108 року сторони уклали Договір про внесення змін до кредитного договору кредитного договору № 15.3/СЗ-119.07.2 від 30.03.2007 року, згідно якого внесено зміни у п. 1.3 кредитного договору кредитного договору № 15.3/C3-119.07.2 від 30.03.2007 року, а саме, процентну ставку за кредитами встановлено в розмірі 17 % річних з 01.10.2008 року.

Крім того, 06.03.2009 року сторони уклали Договір № 11 про внесення змін до кредитного договору № 15.3/C3-119.07.2 від 30.03.2007 року, яким внесено зміни у п. 1.1 кредитного договору № 15.3/C3-119.07.2 від 30.03.2007 року. Так, п.1.1 викладено в наступній редакції «Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 693 777,00 дол. США строком по 30.03.2009 року включно.».

Крім того, в подальшому до вказаного договору неодноразово вносились зміни шляхом укладення договорів про внесення змін до кредитного договору № 15.3/СЗ-119.07.2 від 30.03.2007 року, якими вносились зміни щодо забезпечення виконання зобов'язання за цим договором.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала своїх зобов'язань належним чином та повернула кошти позивачу у строки визначені договором.

При цьому суд першої інстанції вважав, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду в межах 3-річного строку з дати, визначеній в договорі.

Також суд першої інстанції, враховуючи, що неустойка значно перевищує розмір збитків вважав за можливе та зменшив розмір стягуваної пені.

Проте колегія суддів не повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю, з наступних підстав.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту і пені та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що до вказаних вимог сплинув строк позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13.

Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В даній справі, у банку з'явилося право на позов, щодо вимог про повернення тіла кредиту, саме наступного дня після визначеного строку повернення кредиту (30 березня 2009 року), оскільки договором не було передбачено ануїтетних платежів, які боржник повинен був сплачувати кредитору відповідно до визначеного графіку, а була відкрита кредитна лінія, у визначеному сторонами розмірі, яка повинна була бути повернуто позичальником на власний розсуд, але не пізніше визначеної дати (30 березня 2009 року).

Згідно п.5.1. Договору, у разі порушення позичальником умов цього договору, банк має право, вимагати дострокового повернення кредитів, сплати нарахованих процентів за фактичний час користування кредитами та ін.

Відповідно до п.5.5. Договору, у разі дострокового стягнення кредитів, банк має право, встановити конкретний строк їх погашення, про що повідомляти позичальника за 3 робочі дні.

Як вбачається з вказаних пунктів договору, у ПАТ «Родовід Банк» дійсно за умовами договору була можливість достроково вимагати повернення коштів, враховуючи неналежне виконання умов договору ОСОБА_3, проте банк не скористався цим своїм правом, а тому строк позовної давності про стягнення тіла кредиту розпочався саме після визначеної в договорі дати (30 березня 2009 року).

Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності сплинув до усіх вимог, оскільки позичальник останній раз сплачувала борг по кредиту 06.03.2009р. є безпідставними.

Суд першої інстанції в цій частині правильно послався на те, що у п. 1.1 кредитного договору визначено строк виконання зобов'язань за договором 30.03.2009 року, відтак, останнім днем на звернення ПАТ «Родовід Банк» до суду за захистом порушених прав за кредитним договором № 15.3/C3-119.07.2 від 30.03.2007 року є 30.03.2012 року.

Згідно штампу поштового відділення на конверті ПАТ «Родовід Банк» подало позов 30.03.2012 року, тобто в межах строку позовної давності.

Крім того, п.4.5. Договору визначено, що за порушення строків повернення кредитів та/або сплати процентів за користування кредитами, позичальник зобов'язаний, сплачувати банку пеню за кожен день прострочки у розмірі подвійної процентної ставки.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що позивач правомірно просив стягнути пеню тільки за один рік, оскільки відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Рішення суду першої інстанції про зменшення суми пені на 80% позивачем не оспорюється, а тому у відповідності до вимог ст.303 ЦПК України, колегією суддів не перевірялося.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та пені колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального права, а тому в цій частині рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги про сплив строку позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, що не було враховано судом першої інстанції.

Як вже зазначалося, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Так, п. 4.2. Договору встановлено, що позичальник зобов'язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитами до 10-го числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця наступного за звітним, а також 30 березня 2009 року або в день повного дострокового погашення заборгованості.

Тобто, на відміну від тіла кредиту, сторони домовилися про те, що відсотки за користування ним повинні сплачувати позичальником кожного місяця, починаючи з моменту укладання договору.

Оскільки умовами договору встановлено чітке календарне число до якого позичальник зобов'язувався повертати відсотки за кредитом кожного місяця, то право кредитора вважається порушеним в цій частині з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу по відсоткам, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж по відсоткам починається з моменту порушення строку його погашення, в даному випадку після 10-го числа кожного календарного місяця, а за нарахованими відсотками за березень 2009 року - 31 березня 2009 року.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених вище правових норм щодо позовної давності, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором щодо сплати відсотків, позовна давність за вимогами кредитора про повернення відсотків за кожен місяць, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу по ним.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 30.03.2012 року, то ним був пропущений строк позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків за кредитом, які позичальник повинен був сплатити, за умовами договору, до 30.03.2009 року.

Таким чином, позовна заява в цій частині підлягає задоволенню тільки в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами у березні 2009 року, щодо інших щомісячних платежів по відсоткам сплинув 3-річний строк позовної давності і відповідач заявляв заяву про її застосування в суді першої інстанції до ухвалення рішення по суті.

Суд першої інстанції не було враховано наведене та безпідставно стягнуто усю заявлену суму відсотків за весь період дії договору, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення, про стягнення заборгованості по сплаті відсотків за березень 2009 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості ОСОБА_3 станом на 05 березня 2014 року за березень 2009 року банком було нараховано відсотків у розмірі 9 611,42 долари США (том 2, а.с.6 на звороті).

Колегія суддів перевіривши бере до уваги вказаний розрахунок, оскільки стороною відповідача заперечень щодо нього судам не надавалося.

Судова колегія також погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково одночасно задовольнив вимоги про стягнення пені та 3% річних, чим фактично двічі притягнув відповідача до юридичної відповідальності, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.4.5. Договору між сторонами, визначено, що за порушення строків повернення кредитів та/або сплати процентів за користування кредитами, позичальник зобов'язаний, сплачувати банку пеню за кожен день прострочки у розмірі подвійної процентної ставки.

Тобто, за домовленістю сторін, кредитним договором вже встановлений інший розмір процентів за прострочення боржником виконання грошових зобов'язань по договору, а тому одночасне стягнення погодженої сторонами пені та застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення 3% річних є фактично подвійним притягненням боржника до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Судом першої інстанції не було враховано вказане, що призвело до помилкового задоволення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» в частині стягнення 3% річних.

Враховуючи викладене, в цій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги, а апеляційна скарга, відповідно, в цій частині підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованості за відсотками та трьох відсотків річних - скасувати та ухвали в цій частині нове рішення наступного змісту:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за відсотками у розмірі 9 611,42 долари США.

В решті вимог в цій частині позову відмовити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» суми заборгованості за тілом кредиту та пені - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді