Справа № 202/2416/16-ц
Провадження №2/202/1502/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 квітня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Мороза В.П.

при секретарі - Овечко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Акціонерного Товариства "Перший Український ОСОБА_3"в особі відділення № 8 в м. Дніпропетровськ філії ОСОБА_2 Акціонерного Товариства "Перший Український ОСОБА_3", ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 Акціонерного Товариства "Перший Український ОСОБА_3"в особі відділення № 8 в м. Дніпропетровськ філії Публічне Акціонерне Товариство " Перший Український ОСОБА_3" та ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на обставини, викладені в позовній заяві.

Позивач в судове засідання з'явився, підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві в повному обсязі.

Представники відповідача ОСОБА_2 Акціонерного Товариства "Перший Український ОСОБА_3"в особі відділення № 8 в м. Дніпропетровськ філії ОСОБА_2 Акціонерного Товариства "Перший Український ОСОБА_3" в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили.

ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що не має наміру продавати квартиру, зазначену у позовній заяві, щодо задоволення інших позовних вимог не заперечувала.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини та представлені у справі докази, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 18.12.2007 року між Позивачем та відповідачем-1 був укладений кредитний договір № 5880197 (далі Кредитний договір). Згідно п. 1.1 вищезазначеного Кредитного договору Позивач отримав від Відповідача кредитні кошти у сумі 56000,00 доларів США (п'ятдесят шість тисяч доларів США 00 центів).

Також 18.12.2007 року між Позивачем та Відповідачем був укладений Договір іпотеки № 5880288, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (далі Договір іпотеки). Згідно цього Договору іпотеки забезпечується виконання всіх зобовязань Відповідача-1 за Кредитним договором.

Відповідно до п. 1.2.1 предметом іпотеки є наступне майно: квартира, реєстраційний номер: 15959385; загальна площа: 63,5 кв.м., житлова площа: 43,8 кв.м., відповідно до ОСОБА_5 з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.12.2007 № 17079117, виданого Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації", предмет іпотеки складається з: 1- коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4,5,6-житлові, 7-коридор, І-лоджія, ІІ-балкон. Адреса місцезнаходження Предмету іпотеки: АДРЕСА_1.

Окрім того, майно, яке знаходиться в іпотеці було придбане Позивачем з Відповідачем-2 за договором купівлі-продажу від 13 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_6, (що зареєстрований за № 3728 надалі за тестом, як Договір купівлі-продажу № 3728). Позивачу стало відомо, що дружина бажає продати зазначену квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та кошти, які вона отримає після продажу залишити собі та дітям.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст.1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг у тимчасове користування, під процент, на умовах строковості і платності. Кредит відповідно до п.1.2 надавався позивачу на придбання квартири, а тому є споживчим.

Для укладення споживчих кредитів законодавством встановлено особливий порядок.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України ( справа про захист прав споживачів кредитних послуг ) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником ( споживачем ) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки позивач не мав спеціальних знань, він довідався про порушення деяких прав споживача, ознайомившись з рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 у справі № 6-26251св14 щодо недійсності кредитного договору, договору іпотеки і договору поруки.

Крім того, суд вважає, що правовідносини між сторонами є триваючими, тому розглядає справу по суті.

Вирішуючи спір про визнання недійсним договору необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання відповідних правових наслідків.

Загальні підстави визнання недійсним правочину і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегульовувати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У частині 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено умови, які повинні зазначатися у договорі про надання споживчого кредиту, а саме: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача ( у процентному значенні та грошовому виразі ) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг ( реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо ), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які розроблені у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту ( далі Правила).

Вказані Правила містять обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, які зазначені в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

З п.3.2 розділу 3 Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Частиною 2 п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Судом не здобуто доказів, що в момент укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі і докази про те, що ці відомості були надані позивачу як споживачу фінансових послуг в сфері споживчого кредитування у письмовій формі, відсутні, то наявні підстави вважати, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець ( виконавець, виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими, та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність ), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до п.3.1.5. кредитного договору зазначено, що у разі зміни на ринку України або на міжнародних ринках процентних ставок на залучені банком кошти, в тому числі, але не виключно: внаслідок зміни облікової ставки НБУ, прийняття НБУ, іншими органами державної влади та управління рішень, які впливають на стан кредитного ринку України, тощо, банк має право змінити розмір встановленої Договором процентної ставки за користування кредитом.

Судом встановлено, що зазначена норма дає змогу банку самостійно приймати рішення щодо збільшення розміру процентної ставки за користування кредиту на власний розсуд, користуючись нечіткими підставами, які банк може трактувати на свою користь, і яким чином банком буде обраховуватися сума щомісячного погашення відсотків за кредитом невідомо, що є несправедливим щодо споживача, оскільки дає можливість банку проводити нарахування відсотків на власний розсуд.

У відповідності до п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязання за кредитним договором несе споживач, та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Зазначені умови відповідачем-1 під час укладання договору виконані не були. Кредитний договір не містить застережень щодо прав і обовязків сторін у випадку зростання курсу долара США, що позбавило позичальника можливості планувати суму коштів, яку їй необхідно буде заплатити в рахунок погашення кредиту.

Кредит надавався позивачеві за курсом 5 грн. 05 коп. за 1 долар США. Значне підвищення курсу долара США по відношенню до курсу національної валюти України призвело до зростання зобов'язань за кредитом майже в пять разів.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно дост. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Так, в матеріалах справи банківська ліцензія Відповідача-1 відсутня, тобто в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, відповідачем-1 зазначена ліцензія до суду надана не була.

Крім того суд вважає, що подальше виконання кредитного договору є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача споживача кредитних послуг. Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач-1 перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Таким чином, використання відповідачем-1 доларів США, як предмету кредитування, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з відповідачем-1 (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних подій, що дає право для позивача відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України Про захист прав споживачів, за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. Оскільки вимоги про визнання іпотечного договору недійсним є похідними від первісного кредитного договору зобовязання, таким чином за наявності підстав визнання кредитного договору недійсним, іпотечний договір який мав забезпечувати основне зобовязання по кредитному договору, визнається також недійсним.

Таким чином, судом встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Суд вважає, що при встановлених обставинах є всі підстави для задоволення позовних вимог позивачів щодо визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Судом встановлено, що на забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору було укладено договір іпотеки №5880288 від 18.12.2007 р., згідно з яким в іпотеку передавалось нерухоме майно та накладалась заборона на квартиру, реєстраційний номер: 15959385; загальна площа: 63,5 кв.м., житлова площа: 43,8 кв.м., відповідно до ОСОБА_5 з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.12.2007 № 17079117, виданого Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації", предмет іпотеки складається з: 1- коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4,5,6-житлові, 7-коридор, І-лоджія, ІІ-балкон. Адреса місцезнаходження Предмету іпотеки: АДРЕСА_1.

У відповідності до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, іпотека та порука, як форми виду забезпечення зобовязань існують лише за наявності дійсного основного зобовязання. Таким чином, договір іпотеки, як акцесорне зобовязання підлягає визнанню недійсним, у звязку з недійсністю кредитного договору №5880197 від 18.12.2007 р. на підставі ч.2 ст. 548 ЦК України.

Отже, задовольняючи позовну вимогу позивачів про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсним договір іпотеки, який є похідними від головного договору.

У відповідності до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 № 1141 державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак відповідачем-1 не надано доказів в підтвердження своїх заперечень та спростування доводів позивача. Відповідачем-1 не доведено, що позивач був повідомлений про умови та валюту кредитування, про ризики від валютних коливань у встановленому законом порядку, оскільки доказів про письмове попередження про це позичальника перед укладенням договору представник банку не надав. Також банком не надавалися окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, графік платежів, в тому числі вони не надані на день розгляду справи. Представник банку як спеціаліст з проведення розрахунку в судове засідання не з'явився. Із пояснень позивача встановлено, що кінцева сума одних тільки відсотків за його розрахунками значно перевищить суму кредиту.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, зняття заборони на відчуження №6250780 нерухомого майна та припинення іпотеки за №6250914, накладених на підставі договору іпотеки від 18.12.2007 року.

Стосовно позовних вимог щодо заборони ОСОБА_4 відчужувати в одноосібному порядку нерухоме майно, а саме квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, після зняття заборони на відчуження нерухомого майна, суд зазначає наступне.

ОСОБА_4 набула право власності на нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3, під час перебування у шлюбі з позивачем за договором купівлі-продажу від 13 грудня 2006 року. Тому відповідач-2 є власником частини квартири за адресою: АДРЕСА_3. За весь період з 13.12.2006 року та на даний час ОСОБА_7, маючи реальну можливість не відчужувала всієї квартири чи її частини за адресою: АДРЕСА_3. Окрім того, під час судового засідання пояснила, що не має наміру відчужувати її в майбутньому.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження зазначених позовних вимог, та такі вимоги є передчасними, тому суд відмовляє у задоволенні позову у частині заборони ОСОБА_4 відчужувати в одноосібному порядку нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, після зняття заборони на відчуження нерухомого майна, оскільки вказані позовні вимоги виходять за межі предмету позову.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.203, 215, 236, 548, 1054, 1055 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Акціонерного Товариства "Перший Український ОСОБА_3"в особі відділення № 8 в м. Дніпропетровськ філії ОСОБА_2 Акціонерного Товариства "Перший Український ОСОБА_3", ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними - задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір № 5880197 укладений 18.12.2007 року між ОСОБА_1 та Закритим Акціонерним Товариством "Перший Український ОСОБА_3" в особі Відділення № 8 м. Дніпропетровська філії Закритим Акціонерним Товариством "Перший Український ОСОБА_3".

Визнати недійсним договір іпотеки № 5880288, реєстраційний номер 692 від 18.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, укладеного між Закритим Акціонерним Товариством "Перший Український ОСОБА_3" та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1).

Зняти заборону на відчуження №6250780 в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, накладену на підставі договору іпотеки №5880288, реєстраційний номер 692 від 18.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, укладеного між Закритим Акціонерним Товариством "Перший Український ОСОБА_3" та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, номер РПВН: 15959385.

Припинити іпотеку за №6250914 в Державному реєстрі іпотек, накладену на підставі договору іпотеки №5880288, реєстраційний номер 692 від 18.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, укладеного між Закритим Акціонерним Товариством "Перший Український ОСОБА_3" та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, номер РПВН: 15959385.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Акціонерного Товариства "Перший Український ОСОБА_3"в особі відділення № 8 в м. Дніпропетровськ філії ОСОБА_2 Акціонерного Товариства "Перший Український ОСОБА_3", ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.П. Мороз