ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта», ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про стягнення страхового відшкодування, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на рішення апеляційного суду Житомирської області від 20 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2008 року Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування» (далі - ПрАТ «ПРОСТО-страхування») звернулось до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувало, що з вини відповідача ОСОБА_6, який керував автомобілем ЗАЗ 1102, державний номерний знак НОМЕР_1, який йому належить, 22 липня 2006 року на 128 км автодороги Київ-Чоп сталася дорожньо-транспортна пригода. Внаслідок цього автомобіль «Опель Астра», державний номерний знак НОМЕР_2, який належить ОСОБА_7 та під його керуванням, отримав механічні пошкодження.

Посилаючись на те, що ПрАТ «ПРОСТО-страхування» виплатило ОСОБА_7 страхове відшкодування в сумі 18 613 грн 63 коп. на підставі договору/поліса № АТК 105169 від 22 травня 2006 року, просило стягнути з Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ВАТ НАСК «Оранта») 18 103 грн 63 коп. та із ОСОБА_6 франшизу в сумі 510 грн, оскільки до нього переходить право вимоги в межах виплаченої суми страхового відшкодування.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 20 серпня 2015 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2014 року скасоване та ухвалене нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» кошти в сумі 18 103 грн 63 коп. та 211 грн 04 коп. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_6 накористь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» 510 грн франшизи та 5 грн 10 коп. судових витрат.

У касаційній скарзі ВАТ НАСК «Оранта» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що не встановлено вини ОСОБА_6 у виникненні дорожньо-транспортної пригоди та пошкодженні автомобіля, що належить ОСОБА_7

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини ОСОБА_6, власнику застрахованого автомобіля «Опель Астра», державний номерний знак НОМЕР_2, ОСОБА_7 було спричинено збитки, дорожньо-транспортна пригода була визнана страховим випадком, про що складено страховий акт і проведено розрахунок суми страхового відшкодування. 16 серпня 2006 року ЗАТ «ПРОСТО-страхування» виплатило ОСОБА_7 страхове відшкодування в розмірі 18 613,63 грн, а відтак має право зворотної вимоги до винної особи - ОСОБА_6 та його страховика ВАТ НАСК «Оранта».

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна виходячи з наступних підстав.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 22 липня 2006 року на 128 км автодороги Київ-Чоп сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулося зіткнення двох автомобілів: «Опель Астра», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням власника ОСОБА_7 та автомобіля ЗАЗ 1102, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_6 Обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

З матеріалів справи, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення від 23 липня 2006 року, вбачається, що ОСОБА_6 22 липня 2006 року о 12 год. 05 хв. на 128 км а/д Київ-Чоп, керуючи автомобілем ЗАЗ 1102, державний номерний знак НОМЕР_1, виконуючи маневр розвороту не з крайнього лівого положення, не надав дороги автомобілю «Опель», державний номерний знак НОМЕР_2, що рухався в попутному напрямку.

Водій ОСОБА_6 порушив вимоги п. п. 10.1., 10.4. ПДР, за що передбачена відповідальність згідно зі ст. 124 КУпАП. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 10 серпня 2006 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення на підставі ст. 124 КУпАП.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2007 року постанову Богунського районного суду м. Житомира від 10 серпня 2006 року скасовано, а провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_6 закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Наявність чи відсутність вини ОСОБА_6 у вчиненні адміністративного правопорушення у тексті постанови суду апеляційної інстанції не зазначено.

Під час розгляду справи в апеляційному суді було призначено судову автотехнічну експертизу, однак згідно з висновком експерта виявилося неможливим вирішити питання про причинний зв'язок між діями водіїв: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та виникненням ДТП. Клопотання про проведення повторної чи додаткової експертизи сторонами заявлено не було.

22 травня 2006 року між позивачем та ОСОБА_7 укладено договір добровільного страхування транспортних засобів № 105169.

Зі змісту договору страхування вбачається, що застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки «Опель Астра», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2; вигодонабувачем є ОСОБА_7; страховими випадками, зокрема, є: незаконне заволодіння, пошкодження транспортного засобу тощо. ОСОБА_7 звернувся до ПрАТ «ПРОСТО-страхування» з письмовою заявою про виплату страхового відшкодування.

11 серпня 2006 року було складено страховий акт і відповідно до договору добровільного страхування транспортних засобів від 22 травня 2006 року № 105169 та на підставі розрахунку суми матеріального збитку платіжним дорученням від 16 серпня 2006 року № 6699 ЗАТ «ПРОСТО-страхування» виплатило страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 18 613 грн 63 коп.

Автомобіль марки ЗАЗ 1102, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_6, був застрахований у ВАТ НАСК «Оранта». Франшиза за договором становить 510 грн.

ЗАТ «ПРОСТО-страхування» подала ВАТ НАСК «Оранта» заяву (лист) № 04-3537 про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспрюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-467цс15.

За правилами ч. 1 ст. 340 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню в касаційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, передбачених ст. ст. 205, 207 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, враховуючи положення чинного законодавства, зміст правовідносин та суб'єктний склад учасників цих правовідносин, спір, що виник між ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та ВАТ НАСК «Оранта», не підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства, він мав вирішуватись господарським судом.

За таких обставин судові рішення підлягають скасуванню у частині вирішення вимог ПрАТ «ПРОСТО-страхування» до ВАТ НАСК «Оранта» із закриттям провадження у справі у цій частині відповідно до ч. 1 ст. 340 ЦПК України.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 206 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 205 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

В іншій частині судове рішення законне та обґрунтоване, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 340 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 20 серпня 2015 року у частині вирішення позову Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» скасувати.

Провадження у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» про стягнення виплаченого страхового відшкодуваннязакрити.

Повідомити Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування», що розгляд справи у цій частині віднесено до юрисдикції господарського суду.

В іншій частині рішення апеляційного суду Житомирської області від 20 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік