Справа № 314/5174/15-ц Провадження № 2/314/164/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Беспалько Т.Д.,

при секретарі Печонкіної В.П.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства « ОСОБА_3 банк» в особі уповноваженої особи Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення Тимчасової адміністрації ПАТ « ОСОБА_3 банк» про визнання недійної окремої частини договору.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що 15.03.2012 року між ФОП ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством « ОСОБА_3 банк» укладено договір кредитної лінії № ВКЛ -2010208.

З метою забезпечення виконання грошових зобов»язань за вищезазначеним договором між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством « ОСОБА_3 банк» був укладений договір іпотеки б/н від 15.03.2012 року. За даним договором Позивач зобов»язаний виконати всі зобов»язання позичальника за кредитним договором у випадку неналежного виконання зазначених зобов»язань самим позичальником.

Відповідно до п.1.2 Іпотечного договору такими зобов»язаннями вважаються штрафні санкції за неналежне виконання умов договору.

У зв»язку з тим, що ОСОБА_4 належним чином не виконував зобов»язання щодо погашення кредиту, виникла заборгованість і в травні 2015 року ПАТ « ОСОБА_3 банк» звернувся до ОСОБА_1 як до майнового поручителя з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Дана заборгованість складається із пені на тіло кредиту 270860,86 грн. та на відсотки 17904, 13 грн. Що разом складає 288 764,99 грн.

Банком нарахована пеня у розмірі 288 764,99 гривень за період з 09.01.2014 року по 25.03.2015 року за формулою розрахунку, передбаченою п. 9.1. Договору : 3, 0 проценти від простроченої суми за кожний день прострочення.

Позивач вважає, що така сума пені є незаконною, порушує його права, оскільки значно перевищує максимальний розмір пені, який може бути пред»явлений до стягнення в цьому випадку у відповідності до Закону України « Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань» та ст. 343 Господарського Кодексу України. Максимальний розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту є допустимим та складає за вказаний період з 11.12.2014 року по 25.03.2015 року 10 338,49 гривень ( із розрахунку в розмірі подвійної ставки НБУ).

В такому випадку, як вважає позивач, п. 9.1. Договору суперечить ст. 1, 3 Закону України « Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань» яким передбачено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня. А також ч.2 ст. 343 ГК України, яка передбачає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за просрочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

В судовому засіданні позивач та його представник наполягають на позовних вимогах, відповідач ОСОБА_4 в судове засіданні не з»явився, про час та місце слухання справи попереджений належним чином, своїх пояснень суду не надав. Сторони не заперечують слухати справу у відсутність даного відповідача.

Представник Публічного акціонерного товариства « ОСОБА_3 банк» заперечує проти позовних вимог у повному обсязі за наступних підстав. Відповідач вражає, що бугай І.І. є неналежним позивачем, оскільки він не є стороною укладеного правочину тпа позбавлений права оскаржувати угоду і не має права вимоги. Крім того, підписуючи кредитний договір сторони реалізували своє право на його укладення, це було їх волевиявленням. Питання про визнання недійною окремої частини договору виникло після пред»явлення ПАТ « Дельта Банк» позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Мета пред»явлення ОСОБА_1 позову про визнання недійсною окремої частини договору це уникнення відповідальності за невиконання грошових зобов»язань. Крім того, на думку, представника банку у відповідності до ст. 261 ч.1 ЦК України сплинув строк позовної давності, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Прохають застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1 та в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як було встановлено в судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи 15.03.2012 року між ФОП ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством « ОСОБА_3 банк» укладено договір кредитної лінії № ВКЛ -2010208 з максимальним лімітом заборгованості 250 000 гривень.

Згідно п. 9.1 даного кредитного договору за прострочення строків повернення кредитних коштів та/ або сплати процентів Позичальник сплачує Кредитору пеню із розрахунку 3,0 ( три) проценти від простроченої суми за кожний день прострочення.

З метою забезпечення виконання грошових зобов»язань за вищезазначеним договором між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством « ОСОБА_3 банк» був укладений договір іпотеки б/н від 15.03.2012 року. За даним договором Позивач ОСОБА_1 зобов»язаний виконати всі зобов»язання позичальника за кредитним договором у випадку неналежного виконання зазначених зобов»язань самим позичальником.

Відповідно до п.1.2 Іпотечного договору такими зобов»язаннями вважаються штрафні санкції за неналежне виконання умов договору.

У зв»язку з тим, що ОСОБА_4 належним чином не виконував зобов»язання щодо погашення кредиту, виникла заборгованість, яка складається із пені на тіло кредиту 270 860,86 грн. та на відсотки 17 904, 13 грн. Що разом складає 288 764,99 грн. Банком нарахована пеня у розмірі 288 764,99 грн. за період з 09.01.2014 року по 25.03.2015 року за формулою розрахунку, передбаченою п. 9.1. Договору : 3, 0 проценти від простроченої суми за кожний день прострочення.

Суд не погоджується з позицією банку, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем. ОСОБА_1 є стороною даного судового спору. Укладений договір кредитної лінії № ВКЛ -2010208 від 15 березня 2012 року між ФОП ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством « ОСОБА_3 банк» впливає на його права та обов»язки.

Суд не погоджується також з вимогою банку щодо застосування строків позовної давності. Іпотечний договір укладається одночасно з кредитним договором. У травні 2015 року ПАТ « ОСОБА_3 банк» звернувся до ОСОБА_1 як до майнового поручителя з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. З того часу позивач ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права.

Закон України « Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань» регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань. Суб»єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи суб»єкти підприємницької діяльності.

У відповідності до ст. 1 цього Закону «Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів коштів за прострочку платежу пені у розмірі, що встановлюється за згодою сторін».

У відповідності до ст. 3 цього Закону « розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пені».

Що не суперечить вимогам ст. 343 Господарського Кодексу України.

Однак, відмовляючи по суті позову суд виходить з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів, що оспорювання ним умова кредитного договору за прострочення строків повернення кредитних коштів та/ або сплати процентів прямо передбачає перевищення граничної межі відповідальності, встановленої згідно ст. 343 Господарського Кодексу України та Закону України « Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань».

На підставі цих норм Закону позивач має право оспорювати конкретний розмір пені, яку буде вимагати від нього банк. Але ці обставини відносяться не до моменту укладання договору, а до моменту його виконання.

Керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства « ОСОБА_3 банк» в особі уповноваженої особи Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення Тимчасової адміністрації ПАТ « ОСОБА_3 банк» про визнання недійної окремої частини договору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т.Д. Беспалько

19.04.2016