АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9068/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/602/16 Доповідач - Бершадська Г.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

при секретарі - Бріль В.Л.

з участю сторін - представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника ПАТ «УкрСиббанк» Майки М.Й.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору № 521 від 10 жовтня 2005 року та визнання недійсними договорів іпотеки від 10 жовтня 2005 року, які укладені між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, застосування наслідків недійсності кредитного договору та договорів іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 березня 2016 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору № 52 від 10 жовтня 2005 року та визнання недійсними договорів іпотеки від 10 жовтня 2005 року, які укладені між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, застосування наслідків недійсності кредитного договору та договорів іпотеки відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Апелянт зазначив, що використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності у Банку індивідуальної ліцензії. Вважає, що генеральні ліцензії видаються банку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій коли видається звичайний кредит без конкретизації цілей його використання як засобу платежу. Оскільки в тексті договору прямо вказано призначення валютного кредиту як засобу платежу для придбання нерухомості, то за таких обставин потрібна індивідуальна ліцензія. Крім цього, зазначив, що кредиту він не отримував, оскільки кошти були перераховані продавцю за придбання нерухомості - житлового будинку в гривнях.

В судовому засіданні представники апелянта апеляційну скаргу підтримали та послалися на обставини, викладені в ній.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» апеляційної скарги не визнав, вказав, що надання банком кредиту в іноземній валюті здійснюється лише на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої банку НБУ, та не потребує отримання банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. На момент укладення договору не існувало заборони ОСОБА_1 отримати кредит у гривні, однак за таким кредитним договором була значно вищою відсоткова ставка і останній вибрав сам валюту кредитування та умови, які були вигіднішими в той час для нього. Вважає, що між сторонами було укладено не споживчий, а іпотечний кредит, оскільки кредит було надано на придбання житлової нерухомості, а не на споживчі цілі, а відтак законодавство про захист прав споживачів не поширюються на ці правовідносини. На момент укладення кредитного договору діяла редакція ЗУ "Про захист прав споживачів" від 18 листопада 2003 року, тому посилання апелянта на порушення ЗУ "Про захист прав споживачів" в редакції від 1 грудня 2005 року з наступними змінами є безпідставними.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» .

10 жовтня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» в особі заступника начальника Тернопільського управління Західного регіональна департаменту Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» Дячук С.І. та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №521 на суму 50000 доларів США для придбання житла, на строк по 5 жовтня 2026 року, зі сплатою 12.5 % річних. На час укладення вказаного договору АКІБ мало банківську ліцензію НБУ №75 від 24 грудня 2001 року та Дозвіл №75-2 від 19 листопада 2002 року, які надавали йому право здійснювати всі види валютних операцій, в тому числі щодо надання кредитів та здійснення оплати за користування кредитів в іноземній валюті.

З метою забезпечення виконання кредитного договору, 10 жовтня 2010 року було укладено два договори іпотеки: об'єктом обтяження відповідно першого договору є домоволодіння загальною площею 90.3 кв.м., житловою площею 46.9 кв.м. по АДРЕСА_1; об'єктом обтяження відповідно до другого договору є однокімнатна квартира загальною площею 31.5 кв.м. в АДРЕСА_2.

Відповідач АКІБ «УкрСиббанк» свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надав ОСОБА_1 кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав ці кошти на придбання будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що АКІБ «УкрСиббанк», укладаючи кредитний договір з позивачем в іноземній валюті, діяв в межах своїх повноважень та володів достатнім обсягом суб'єктної правоздатності для вчинення такого правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" (далі Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Статті 47, 49 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

Отже, у разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які повинні судову практику привести у відповідність до його рішення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач, укладаючи кредитний договір, мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, укладаючи оспорюваний договір, сторони були вільними у визначенні умов договору.

Враховуючи, що визначені сторонами умови кредитного договору не суперечать вимогам чинного законодавства, суд дійшов цілком обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання його недійсним.

Оскільки позивач недійсність договорів іпотеки пов'язує з недійсністю кредитного договору, відповідно відсутні підстави для визнання недійсними договорів іпотеки.

Позивач недійсність кредитного договору пов'язує з тим, що у тексті договору зазначено призначення валютного кредиту як засобу платежу для придбання нерухомості, що на його думку зобов'язувало банк для укладення такого кредитного договору в іноземній валюті отримати індивідуальну ліцензію.

Однак вказане твердження позивача спростовується п. 1.4 кредитного договору №521 від 10 жовтня 2005 року, в якому зазначено, що цільовим призначенням кредиту (метою) є придбання житлової нерухомості, а саме будинковолодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 і не вживається термін "засіб платежу".

Доводи апелянта про те, що він не отримував кредиту спростовуються фактом перебування будинку у його власності, відсутності претензій продавця будинку до нього та фактом погашення кредиту протягом 2005-2015 років (сплачено за кредитним договором 70 000 дол США).

Сама по собі відсутність у кредитному договорі позичкового рахунку не може бути підставою для визнання його недійсним.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не дають підстав для скасування рішення суду з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.В. Бершадська