Провадження №2/522/2390/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.

при секретарі Шевчик В. І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 19.08.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, та уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 20.04.2016 року, просив стягнути з відповідача на його користь загальну суму коштів у розмірі 3 090 165, 00 грн., що включає суму боргу за розпискою 1 575 000, 00 грн.; суми інфляційних витрат за період з вересня 2009 року по липень 2015 року 1 290 728, 00 грн.; три відсотки річних за період з вересня 2009 року по липень 2015 року 224 437, 00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 15 жовтня 2008 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 гроші в сумі 1600000 (один мільйон шістсот тисяч) грн., що підтверджується борговою розпискою, яку написав власноручно відповідач. Згідно із розпискою, ОСОБА_2 зобовязався повернути отриманні від позивача гроші до 13 вересня 2009 року. Позивач виконав своє зобовязання належним чином, а саме надав відповідачу грошові кошти на відповідну суму, що підтверджується розпискою відповідача в якій він зазначив, що отримав гроші у сумі 1600000 (один мільйон шістсот тисяч) грн.. проте, відповідач взяті на себе зобовязання до теперішнього часу не виконав, кошти не повернув, у звязку з чим позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2015 року (с. Шликов С.П.) справу було відкрито провадження по справі.

22.10.2015 року зазначена справа надійшла судді Домусчі Л.В. на підставі авторозподілу від 20.10.2015 року та ухвалою суду булла прийнята до провадження.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 08.09.2014 року) позовні вимоги в останній редакції від 20.04.2016 року підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Пояснила, що відповідач позичив у позивача кошти, однак свої зобовязання з повернення суми грошей у повному обсязі не виконав. Заперечувала проти застосування до спору заявлених представником відповідача строків позовної давності, зазначила, що у 2012 році ОСОБА_2 повернув позивачу 25000,00 грн., про що склав розписку. Отже, повертаючи частину грошей за борговою розпискою, ОСОБА_2 тим самим визнав свій борг та частково сплатив його, чим перервав перебіг строку позовної давності. Отже, 03.09.2012 року відбулося переривання перебігу позовної давності, та позов ОСОБА_1 був предявлений у строк, передбачений ст.. 257 ЦК України. Наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 01.12.2015 року) у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала. Пояснила, що строк договору позики закінчився 13.09.2009 року. Право вимоги у позивача виникло з 14.09.2009 року, однак з відповідним позовом він звернувся лише у серпні 2015 року. Заперечувала проти посилань представника позивача щодо переривання перебігу позовної давності, з тих підстав, що ніяких коштів відповідач у 2012 році не віддавав позивачу, на копії розписки від 03.09.2012 року відсутній підпис відповідача, тому вона нічого не підтверджує та немає ніякого юридичного значення. Просила відмовити у задоволенні позову, застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності, письмову заяву стосовно яких подала до суду 02.12.2015 року.

Відповідач, явка якого для надання пояснень у якості свідка була визнана судом обовязковою, у судове засідання не зявився. Надав суду письмову заяву від 01.03.2016 року, за якою посилаючись на ст. 63 Конституції України та ст.. 184 ЦПК України, згоди на його допит у якості свідка не надав, просив розглядати справу за його відсутності. Заперечував проти вимог ОСОБА_1, зазначив у заяві, що кошти у розмірі 25000, 00 грн. у 2012 році не віддавав позивачу, звертаючи увагу на відсутність його підпису на вказаній копії розписці. Просив відмовити у задоволенні позову у звязку зі спливом строків позовної давності (а.с.57).

Суд, за згодою представника позивача, ухвалив проводити судове засідання без допиту відповідача у якості свідка, враховуючи, що він подав з цього приводу письмову заяву.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ч.2 ст. 1046 ЦК України встановлено,що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 15.10.2008 року ОСОБА_1 було надано позику відповідачу ОСОБА_2 у розмірі 1 600 000,00 гривень, що підтверджується розпискою від 15.10.2008 року, яку відповідач зобовязався повернути у строк до 13.09.2009 року (а.с.11).

Враховуючи те, що сторонами були дотримані усі вимоги норм чинного законодавства щодо укладення договору позики, а факт отримання грошей та написання розписки відповідачем не спростований, суд вважає, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на загальну суму у розмірі 1 600 000,00 гривень та між сторонами виникли зобовязальні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Цивільного кодексу України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Як вбачається, з розписки від 15.10.2008 року відповідач мав повернути суму боргу у строк до 13.09.2009 року, тобто сторонами був визначений строк дії договору.

Проте, суд вбачає, строк дії договору позики закінчився, однак відповідач у порушення вимог ст..526, 530 ЦК України свої зобовязання з повернення боргових коштів не виконав та не сплатив позивачу належні йому кошти.

Отже, у ОСОБА_1 починаючи з 14.09.2009 року виникло право предявити вимогу до відповідача щодо виконання зобовязання за розпискою. З відповідним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 19.08.2015 року.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому суду слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої вимоги; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не приймає до уваги посилання представника позивача стосовно того, що ОСОБА_2, сплативши 03.09.2012 року позивачу кошти на суму 25000, 00 грн., тим самим вчинив дії, що свідчить про визнання ним свого боргу, та у звязку з чим перебіг позовної давності був перерваний.

Суд не може прийняти як належний та допустимий доказ на підтвердження вказаних обставин надану представником позивача копію розписку від 03.09.2012 року (а.с.41), оскільки вона підписана лише позивачем, факт передання таких коштів заперечувався відповідачем у письмові заяві від 01.03.2016 року та судовому засіданні представником відповідача. Інших належних та допустимих доказів позивачем суду не надано.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо.

Посилання представника позивача, як на причину пропуску позовної давності, існування між позивачем та відповідачем довірливих та дружніх стосунків, користуючись якими відповідач кожного разу просив позивача не звертатись до суду, обіцяючи повернути борг самостійно, не можуть бути визнанні судом поважними. Наявність інших судових рішень відносно ОСОБА_2 також не приймаються судом до уваги, оскільки не стосуються спору та правовідносин, які виникли між сторонами по даній справі.

Відповідно до ч. ч. 3 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою дляв відмови у позові.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що представником відповідача ОСОБА_4 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності та подана відповідна письмова заява до суду від 02.12.2015 року.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи зазначене, а також що строк вимоги за розпискою від 15.10.2008 року сплив 14.09.2012 року, а позивач предявив позов до суду в серпні 2015 року, відсутність будь-яких належних та допустимих доказів поважності причин пропущеної позовної давності, суд приймає до уваги клопотання представника відповідача та вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову.

Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись с ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 208-209, 212-215, 218, ЦПК України; ст.. 15,16, 253, 256, 257, 261, ч.4 ст.267, 503 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л. В.

20.04.2016