АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/1190/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1903/16Головуючий у 1-й інстанції Даценко В.М. Доповідач ап. інст. Карнаух П. М.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:
головуючого судді: Карнауха П.М.
суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.
секретаря Ткаченко Т.І.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області
на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 травня 2016 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Лубенської міської ради, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Лубенське комунальне підприємство фірма "Житло" про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Лубенської міської ради.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -
В С Т А Н О В И В :
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 травня 2016 року позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання незаконним рішення ради задоволено.
Визнано незаконним та скасовано п.6 рішення виконкому Лубенської міської ради № 166 від 24.06.2009 року в частині зарахування до фонду соціального житла міськвиконкому квартири АДРЕСА_1 .
Вирішено питання стягнення судових витрат.
В апеляційному порядку вказане рішення оскаржив відповідач виконавчий комітет Лубенської міської ради, подавши апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Посилається на те. що суд не дослідив, чи відноситься квартира АДРЕСА_1 , єдиним місцем проживання сім`ї ОСОБА_4 та чи є середньомісячний сукупний дохід за попередній рік з розрахунку на 1 особу більшим або меншим від величини опосередкованої вартості найму житла у м. Лубни та прожиткового мінімуму, встановленого законодавством, як передбачено ч. 2 ст. 10 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення».
Висновки суду про те, що рішення виконкому Лубенської міської ради позбавило позивача як військовослужбовця, права на використання житла та прийнято без забезпечення позивача іншим житлом, не відповідають обставинам справи, оскільки питання виселення сімей військовослужбовців із зайнятого ними соціального житла не підіймалося, а попередній статус житла «службове житло» також не давало підстав для його приватизації. Крім того, вважають, що позивач пропустив строк позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.
У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судом першої інстанції було вірно встановлено, що з 18.06.2001 року і по цей час позивач служить в Збройних Силах України, перебуває на квратирному обліку у Лубенському гарнізоні, при військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 21).
07.04.2004 року Лубенською КЕЧ позивачу ОСОБА_1 та членам його сім`ї видано ордер №75 на право зайняття службового приміщення загальною площею 33,6 м2, що складається з 2-х кімнат за адресою: АДРЕСА_2 .
06.07.2004 року в зв`язку зі зміною балансоутримувача ПП фірмою «Лубнитеплосервіс» позивачу та його сім`ї видано ордер № 19 на це ж житлове приміщення.
В 2009 році проведено реконструкцію гуртожитку за вказаною адресою під житловий будинок на 72 квартири, у зв"язку з чим житлове приміщення позивача з 2-х кімнат було переплановане в квартиру з однієї кімнати та змінено нумерацію з АДРЕСА_3 .
Після цього позивач та його сім`я продовжила проживати у займаній квартирі АДРЕСА_4 на підставі виданого ним ордеру на житлове приміщення від 24.06.2009 року.
В 2015 році дружина позивача ОСОБА_2 звернулася до відповідача з питання приватизації їхнього житла.
Листом міського голови від 17.12.2015 року № 1-18/4415 її повідомлено, що рішенням відповідача № 166 від 24.06.2009 року їхньому житлу присвоєно статус «соціального житла» в порядку ЗУ «Про житловий фонд соціального призначення». Відтак підстави для передачі житла у власність відсутні (а.с.16).
Як вбачається з архівного витягу від 12.11.2015 року № 1-19/128 та від 25.04.2016 року № 1-19/74 рішенням відповідача № 166 від 24.06.2009 року однокімнатні квартири АДРЕСА_5 , в яких проживають сім`ї військовослужбовців, зараховано до фонду «соціального житла виконкому». При цьому до списку громадян на заселення житлового будинку по АДРЕСА_6 , соціальна, внесено ОСОБА_1 (заявник), ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_5 (донька). (а.с.19).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із доведеності вимог та незаконності оскаржуваного рішення, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081 "Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями" (далі - Постанова) військовослужбовці та члени їх сімей, які постійно проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовим житловим приміщенням.
Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках.
Військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі придбання житла для постійного проживання.
При звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством (п.п. 7, 14, 20, 21 Постанови).
Аналогічні положення містяться в Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям внутрішніх військ МВС України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 278 від 28 липня 2007 року (далі - Інструкція №278 від 28.07.2007р).
Абзацом 5 ч.1 ст.125 ЖК України передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено сім`ї військовослужбовців.
Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", оскільки в силу статті 125 ЖК України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою.
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовцям передбачені пільги і гарантії щодо їхніх житлових прав, щодо надання їм житла для проживання та заборони виселення без надання іншого жилого приміщення.
За змістом ст. 1 Закону України «Про житловий фонду соціального призначення» (далі - Закон) житловим фондом соціального призначення є сукупність соціального житла, що надається громадян України, які відповідно до закону потребують соціального захисту.
Житловий фонд соціального призначення формується органами місцевого самоврядування шляхом: будівництва нового житла; реконструкції існуючих жилих будинків, а також переобладнання нежилих будинків у жилі; отримання житла, переданого в дар органам місцевого самоврядування українськими та іноземними юридичними та фізичними особами, міжнародними громадськими організаціями; передачі в комунальну власність житла, вилученого на підставі судових рішень або визнаного в установленому законом порядку безхазяйним або відумерлим; передачі забудовниками місцевим радам частки жилої площі в новозбудованих будинках на підставах, передбачених законодавством; передачі з державної в комунальну власність соціального житла, побудованого за рахунок коштів державного бюджету; використання на договірних засадах приватного житлового фонду; набуття права власності на житло на інших підставах, не заборонених законом (ч. 1 ст. 5 Закону).
Відповідно до ч.3 ст.3 цього Закону соціальне житло використовується лише за призначенням відповідно до правил утримання жилих будинків.
Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють дані правовідносини, врахувавши ту обставину, що позивач не відноситься до категорії осіб, яким може бути надане соціальне житло, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що п.6 прийнятого виконкомом Лубенської міської ради рішення № 166 від 24.06.2009 р. юридично позбавило позивача, як військовослужбовця, права на його використання, та оскільки рішення прийнято без забезпечення позивача іншим житлом, суд дійшов висновку про порушення житлових прав позивача.
Окрім того, суд дійшов вірного висновку про те, що видача в подальшому позивачу ордеру на соціальне житло не є відновленням порушених прав позивача, оскільки ордер, виданий без правових підстав, є нікчемним.
Також суд першої інстанції дійшов вірних висновків про порушення прав позивача на приватизацію зазначеного житла, оскільки соціальне житло не підлягає приватизації в силу закону.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Рішення про передачу житла, яким користувався військовослужбовець, до житлового фонду соціального призначення, здійснено без забезпечення його прав на інше житло, а отже при прийняті цього рішення відповідач діяв не у спосіб, встановлений законом, таке рішення суд вважає передчасним, а отже і незаконним.
Аналогічні висновки містяться в ухвалах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справ такої ж категорії.
Заперечення відповідача щодо пропуску позовної давності обгрунтовано не взяті до уваги судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Судом першої інстанції установлено, що ордер № 20 на житлове приміщення, виданий ОСОБА_1 з сім`єю з 4-х осіб за адресою: АДРЕСА_6 , не містить інформації про те, що дане житло є «соціальним» та в ньому міститься вказівка на рішення виконкому № 166 від 24.06.2009 року, зміст якого не розкрито, а також дописано ручкою «соціальне житло».
Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи відповідача про те, що про порушення свого права позивач дізнався 24.06.2009 року, в день отримання ним ордеру на соціальне житлове приміщення.
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що про оскаржуване рішення позивач дізнався при вчиненні дій щодо приватизації майна у 2015 році, отже, строк позовної давності ним не пропущено.
З огляду на вищенаведене доводи апеляційної скарги вірних висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням, відтак на увагу колегії суддів не заслуговують.
Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про задоволення позову.
При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.
З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області відхилити.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 травня 2016 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.
Головуючий /підпис/ П.М.Карнаух
Судді /підпис/ Ю.В.Дряниця
/підпис/ О.В.Чумак
ЗГІДНО:
Суддя Апеляційного
суду Полтавської області П.М.Карнаух