У Х В А Л А

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гвоздика П.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Київпастранс», третя особа - ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 05 листопада 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Honda Civic», державний номерний знак НОМЕР_1, під її керуванням та тролейбуса моделі Т190110, державний номерний знак НОМЕР_2, що належить комунальному підприємству «Київпастранс» (далі - КП «Київпастранс»). Постановою Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2013 року винним у ДТП визнано водія тролейбуса ОСОБА_4 У результаті ДТП її автомобіль отримав механічні пошкодження на загальну суму 20 650 грн. 50 коп.

Посилаючись на те, що водій тролейбуса на момент скоєння ДТП перебував при виконанні трудових обов'язків, а його роботодавець та власник тролейбуса відмовився добровільно відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду, позивачка просила стягнути з відповідача вартість відновлювального ремонту у розмірі 20 650 грн. 50 коп. та моральну шкоду у розмірі 4 801 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з КП «Київпастранс» в особі відокремленого підрозділу Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_3 завдані збитки у розмірі 3 456 грн. 12 коп., моральну шкоду в розмірі 1 тис. грн. Зобов'язано ОСОБА_3 передати КП «Київпастранс» пошкоджені запасні частини, які підлягають заміні на транспортному засобі марки «Honda Civic», державний номерний знак НОМЕР_1, які зазначені в ремонтній калькуляції від 19 лютого 2015 року, яка є додатком до висновку експерта від 24 лютого 2015 року, а саме: бампер, задній кронштейн лівого бампера, заднє кріплення бампера, затискачі кріплення - 2 шт., затискачі кріплення - 8 шт., ліхтар задній лівий. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ремонтні роботи з відновлення автомобіля не були проведені, тому відшкодуванню позивачеві підлягає лише вартість пошкоджених деталей автомобіля, а не вартість відновлювального ремонту.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому про те, що вартість відновлювального ремонту носить оціночний характер, а оскільки такий ремонт виконано не було, то позивачка не довела позовних вимог у цій частині.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 05 листопада 2013 року сталася ДТП за участю автомобіля марки «Honda Civic», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та тролейбуса моделі Т190110т, державний номерний знак НОМЕР_2, що належить КП «Київпастранс» та перебував під керуванням ОСОБА_4

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2013 року винним у ДТП визнано водія тролейбуса ОСОБА_4

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що у результаті ДТП її автомобіль отримав механічні пошкодження на загальну суму 20 650 грн. 50 коп., яку відповідач у добровільному порядку не відшкодував, а їй завдана моральна шкода.

Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» судам роз'яснено, що у разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту.

З аналізу наведених норм матеріального права можна дійти висновку, що до шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, належить вартість відновлювального ремонту у тому числі й робіт щодо відновлення пошкодженої речі.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-691цс15 від 02 грудня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції, не дав оцінки доказам, наданим позивачкою, щодо розміру робіт з відновлювального ремонту, обмежившись посиланням на те, що вона такі роботи ще не провела, автомобіль не відремонтувала та дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про неможливість визначити вартість таких робіт. Крім того, без відшкодування витрат на відновлювальний ремонт автомобіля, його неможливо відремонтувати.

Отже, суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та фактично ухилився від вирішення спору в частині вимог про стягнення вартості робіт з відновлювального ремонту.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

П.О. Гвоздик

О.В. Умнова

І.М. Фаловська