Справа № 216/2815/16-ц
провадження 2-о/216/82/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06.06.2016 року Центрально-Міський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Черкасенко Т.Г.

при секретарі Булгаковій Д.А.,

за участю заявника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у м. Кривому Розі, цивільну справу за заявою ОСОБА_1, про встановлення факту смерті, заінтересована особа: ОСОБА_2 відділ державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі Заявник) звернулась до суду з вище вказаною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що вона є невісткою ОСОБА_3, який помер 25 лютого 2016 року в м.Донецьку Донецької області.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 157 від 25.02.2016 року, виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги № 10 м.Донецька, причина смерті - ракова інтоксикація, Са правої легені.

Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану".

Зазначене місце смерті є тимчасово окупованою територією України, визначеною Постановою Верховної Ради від 17.03.2015 року №254-УІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями".

Встановлення факту смерті необхідне Заявнику для оформлення документів встановленого законодавством України зразка. У зв'язку із чим просить суд, встановити факт смерті ОСОБА_3, місце смерті м. Донецьк, яка настала 25 лютого 2016 року.

Заявник у судовому засіданні підтримала заяву у повному обсязі та просила суд її задовольнити.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, просив суд розглянути справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено таке.

Заявник є невісткою ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб заявниці ОСОБА_1 з ОСОБА_4 та актовим записом про народження ОСОБА_4, батьком якого зазначений ОСОБА_3. ( а.с.13, 22-23).

Згідно наданої копії лікарського свідоцтва про смерть № 157 від 25.02.2016 року, виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги № 10 м.Донецьк Донецької народної Республіки, ОСОБА_3 помер 25 лютого 2016 року, причина смерті - ракова інтоксикація, Са правої легені.( а.с.9).

На час смерті ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 про що свідчить відповідний запис у копії паспорта громадянина України ОСОБА_3 ( а.с.5-6).

ОСОБА_2 районного у місті ОСОБА_5 відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за Вих.№ 1771/18-118 від 01.06.2016 року, заявнику ОСОБА_1 було відмовлено у державній реєстрації смерті та запропоновано звернутися до суду для встановлення факту смерті. ( а.с.12).

Згідно з ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 256 Цивільно-процесуального Кодексу України, суд розглядає справи про встановлення фактів смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Судом встановлено, що орган державної реєстрації актів цивільного стану не має можливості зареєструвати смерть ОСОБА_3, оскільки Заявником у підтвердження факту смерті ОСОБА_3 надано документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, на підставі змін, що вносяться у додатки 1 і 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085 "Про перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження, Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України".

Відповідно до п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

У відповідності до пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», розпорядженням № 1275-р від 2 грудня 2015 р. Кабінет Міністрів України затвердив перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, серед яких зазначено місто Донецьк.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Стаття 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою.

За приписами п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Мінюста від 18.10.2000 № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024.

На теперішній час отримати свідоцтво про смерть в органі РАЦС за місцем смерті ОСОБА_1 є неможливим, оскільки зазначена територія є тимчасово окупованою.

Статтею 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено: «1. Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 2. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. 3. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків».

Пунктом 3 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Мінюста від 18.10.2000 № 52/5 передбачено: «У зв'язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України, здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території».

Проведення державної реєстрації смерті свекра заявника не видається за можливе навіть в будь-якому органі РАЦС на території, підконтрольній українській владі, оскільки відсутній документ, який, відповідно до законодавства, підтверджує факт смерті ОСОБА_3

Пунктом 2 ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті фізичної особи проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Згідно абзацу другого ч. 1 ст. 257-1, ч.2, 5 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Копія судового рішення видається особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Оскільки заявник ОСОБА_1 є громадянином України та невісткою померлого ОСОБА_3, а свекр заявника 25.02.2016 року помер на території яка є тимчасово окупованою , після його смерті заявник не може отримати лікарське свідоцтво про смерть відповідного зразку, а отримане свідоцтво про смерть не може бути використане заявником для реєстрації смерті на території України та не визнається державними органами України, з метою захисту його законних прав та інтересів, оформлення спадкових прав, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_3, 25 лютого 2016 в місті Донецьку Донецької області, який знайшов підтвердження в суді.

Керуючись ст.ст.212-215,234,235,256-259 ЦПК України,Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», суд -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, - задовольнити у повному обсязі.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер 25 лютого 2016 року у місті Донецьку Донецької області.

На підставі ч. 4 ст.257-1 ЦПК України допустити рішення до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення. Особи, які не були присутні під час проголошення рішення вправі скористуватися правом на оскарження протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_6