провадження 2/331/753/2016
справа 331/2597/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 р. Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Смолки І.О.,

при секретарі Качан К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини без згоди і супроводу батька,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила і, в якому зазначила, що вона народилася в селі Островське Первомайського району в Автономній Республіці Крим, де і на сьогоднішній день проживають її батьки.

24 жовтня 1998 року позивач одружилась з відповідачем по справі ОСОБА_2. Шлюб було зареєстровано Островською селищною радою Первомайського району Автономної Республіки Крим про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 13. За деякий час, після одруження сторони переїхали проживати до м. Запоріжжя.

Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З вересня місяця 2014 року відповідач залишив сім»ю, знявся з реєстрації за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_3, к. 94 в м. Запоріжжя та виїхав проживати до Автономної Республіки Крим.

24 листопада 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя шлюб між сторонами було розірвано.

На сьогоднішній день діти проживають з позивачем, вона самостійно їх виховує та утримує. Будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає, тому позивач не має фінансової змоги купувати путівки для своїх дітей до санаторіїв чи інших лікувально-оздоровчих закладів.

Оскільки батьки позивача постійно проживають на тимчасово окупованій території Автономної республіки Крим, позивач має можливість у період літніх канікул відвозити до них дітей для оздоровлення, фізичного та духовного розвитку. Проте, при пересіканні кордону між материковою Україною та ТО АР Крим необхідно пред'являти згоду батька на виїзд дитини за кордон.

Нотаріально засвідчена заява про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон України до Російської Федерації, Криму в період з 26.12.2014 року по 31.12.2015 рік, яка була надана відповідачем, на сьогоднішній день вже недійсна.

Будь-які спроби зв'язатися та отримати у ОСОБА_2 новий дозвіл виявилися марними, так як він постійно змінює номери телефонів, а місце його проживання чи перебування позивачу не відоме.

Позивач просить суд надати малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, тимчасовий дозвіл на виїзд до Автономної республіки Крим у супроводі матері ОСОБА_1, 23.10.1980 р.н,. без згоди і супроводу батька - ОСОБА_2 16.05.1976р.н., в період з 02 червня 2016 року по 31 серпня 2016 рік.

У судовому засіданні позивач позов підтримала.

Відповідач у судове засідання не з»явився, хоча суд належним чином викликав його у судове засідання шляхом направлення повістки за останнім відомим місцем реєстрації. Згідно довідки адресно-довідкового сектору, відповідач знятий з реєстрації у м. Запоріжжі в 2014 році в АР Крим.

Позивач і представник третьої особи просять суд слухати справу у відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення позивача, думку представника третьої особи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав:

судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилася в селі Островське Первомайського району в Автономній Республіці Крим, де і на сьогоднішній день проживають її батьки.

24 жовтня 1998 року позивач одружилась з відповідачем по справі ОСОБА_2. Шлюб було зареєстровано Островською селищною радою Первомайського району Автономної Республіки Крим про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 13. За деякий час, після одруження сторони переїхали проживати до м. Запоріжжя.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З вересня місяця 2014 року відповідач залишив сім»ю, знявся з реєстрації за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_3, к. 94 в м. Запоріжжя та виїхав проживати до Автономної Республіки Крим.

24 листопада 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя шлюб між сторонами було розірвано.

На сьогоднішній день діти проживають з позивачем, вона самостійно їх виховує та утримує. Будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає, тому позивач не має фінансової змоги купувати путівки для своїх дітей до санаторіїв чи інших лікувально-оздоровчих закладів.

Оскільки батьки позивача постійно проживають на тимчасово окупованій території Автономної республіки Крим, позивач має можливість у період літніх канікул відвозити до них дітей для оздоровлення, фізичного та духовного розвитку. Проте, при пересіканні кордону між материковою Україною та ТО АР Крим необхідно пред'являти згоду батька на виїзд дитини за кордон.

Нотаріально засвідчена заява про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон України до Російської Федерації, Криму в період з 26.12.2014 року по 31.12.2015 рік, яка була надана відповідачем, на сьогоднішній день вже недійсна.

Будь-які спроби зв'язатися та отримати у ОСОБА_2 новий дозвіл виявилися марними, так як він постійно змінює номери телефонів, а місце його проживання чи перебування позивачу не відоме.

Частиною 1 ст. 257 СК України, встановлено, що баба, дід прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. ч. 1,2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Положеннями ст. 10 вищевказаного Закону встановлено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ.

Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею вісімнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З огляду на викладене суд, ухвалюючи рішення, задовольняє позов, оскільки позивач визначила загальний термін надання такого дозволу, зазначила при цьому часовий проміжку перебування дитини у іноземній державі.

Згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу.

Позов обґрунтований, доказаний, тому підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.10,11,212-215 ЦПК України, ч. ч. 1,2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ст. ст. ч.7 ст. 6, 155, 257 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», ст. ст. 4, 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Надати малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, тимчасовий дозвіл на виїзд до Автономної республіки Крим у супроводі матері ОСОБА_1, 23.10.1980 р.н,. без згоди і супроводу батька - ОСОБА_2 16.05.1976р.н., в період з 02 червня 2016 року по 31 серпня 2016 рік.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення, особами, які були відсутні у судовому засіданні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Смолка І.О.