Справа № 440/1001/15 Головуючий у 1 інстанції: Мельник С.Р.
Провадження № 22-ц/783/1722/16 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретаря: Юзефович Ю.І.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ТзОВ «Приват-Агро-Львів» на рішення Буського районного суду Львівської області від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ТзОВ «Приват-Агро-Львів», третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5 про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ «Приват-Агро-Львів» на користь ОСОБА_4 суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 03.06.2014 року по 17.03.2015 року в розмірі 21 980 грн. Стягнуто з ТзОВ «Приват-Агро-Львів» в дохід держави 487.20 грн. судового збору.

Дане рішення оскаржила представник ТзОВ «Приват-Агро-Львів» - ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.06.2014р. по 17.03.2015р. судом було допущено неправильне застосування норм матеріального права в частині виконання рішення про поновлення на роботі, що призвело до помилкових висновків щодо визначення періоду вимушеного прогулу. Також вказує, що строк звернення до суду слід обчислювати з дня поновлення на роботі та виплати належних працівникові за рішенням суду коштів, тобто з 18.03.2015р., а ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку лише 14.07.2015р., тобто після пропуску строку. Окрім того, не погоджується із висновком районного суду про стягнення судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп.

Просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 09 грудня 2015 року в повному обсязі та ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.

Третя особа - ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 127), про причини неявки суд не повідомив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_2, ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що рішенням Буського районного суду Львівської області від 02 червня 2014 року ОСОБА_7 поновлено на раніше займаній посаді агронома в ТзОВ «Приват-Агро-Львів» та стягнуто на користь позивача заборгованість в сумі 10 880 грн. по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 11.01.2014 року до дня поновлення на роботі та 5 000 грн. моральної шкоди.

Додатковим рішенням Буського районного суду Львівської області від 27 серпня 2014 року стягнуто з ТзОВ «Приват-Агро-Львів» на користь ОСОБА_7 суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 11 січня 2014 року по 02 червня 2014 року в сумі 10 880 грн.

Матеріалами справи встановлено, що згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2015 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальність «Приват-Агро-Львів» відхилено, а рішення Буського районного суду Львівської області від 02 червня 2014 року залишено без змін. (а.с. 6-7)

Згідно наказу директора ТОВ «Приват-Агро-Львів» № 58 від лише 18 березня 2015 року, ОСОБА_7 поновлено на роботі (а.с. 3)

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). ( Абзац третій пункту 32 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України N 18 ( v0018700-95 ) від 26.10.95 )

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7 районний суд виходив з того, що середньоденний заробіток позивача на ТОВ «Приват-Агро-Львів» становив 109,9 грн., а кількість робочих днів за період з 03.06.2014р. по 17.03.2015р. на ТОВ «Приват-Агро-Львів» складає 200 днів, а тому стягнув на користь позивача 21 980 грн.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

За змістом статті 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-848цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що районним судом було допущено неправильне застосування норм матеріального права в частині виконання рішення про поновлення на роботі, що призвело до помилкових висновків щодо визначення періоду вимушеного прогулу колегія суддів не бере до уваги, оскільки пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено судам, що стосовно до правил ст.24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Виконавчий лист № 440/186/14-ц від 05 червня 2014р. про поновлення ОСОБА_4 на раніше займаній посаді агронома в ТзОВ «Приват-Агро-Львів», був скерований до ВДВС Буського РУЮ. Однак відповідно до постанови від 06.06.2014р. відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Наказ від 18.03.2015 про поновлення на роботі ОСОБА_7 був виданий лише після винесення постанов про відкриття виконавчого провадження від 17.03.2015р. (а.с. 113)

Матеріалами справи встановлено, що згідно платіжного доручення № 1900 від 17.03.2015р. ОСОБА_7 погашено заборгованість заробітної плати з 11.01.2014р. по 02.06.2014р. згідно постанови про відкриття ВП №46908336 в сумі 10 880, 10 грн., платіжного доручення № 1898 від 17.03.2015р. перераховано 5 000 грн. моральної шкоди згідно постанови про відкриття ВП № 46908512, та платіжного доручення № 1899 від 17.03.2015р. нараховано 2 347 грн. посадового окладу за один місяць згідно постанови про відкриття ВП № 46908746. (а.с. 105-107)

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що строк звернення до суду слід обчислювати з дня поновлення на роботі та виплати належних працівникові за рішенням суду коштів, тобто з 18.03.2015р., а ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом лише 14.07.2015р., тобто після пропуску строку колегія суддів, оскільки згідно вимог ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Окрім того судом встановлено, що саме при звільненні позивача виник спір про виплату йому суми компенсації за час вимушеного прогулу з 03.06.по 17.03.2015 року. Позивача було звільнено 22.05.2015 року, а до суду він звернувся 14.07.2015 року, тому трьохмісячний строк позовної давності ним не пропущено.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ТзОВ «Приват-Агро-Львів» відхилити.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська