Справа №451/370/16-ц
Провадження № 2/451/237/16
РІШЕННЯ

іменем України

28 квітня 2016 року

Радехівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Мулявка О.В.

при секретарі судового засідання Кріса М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні залу суду м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської сільської ради Радехівського району про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

28 березня 2016 року до суду із позовною заявою звернулася ОСОБА_1, відповідно до вимог якої, просить визнати за нею право власності на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2. який помер 05.08.1999 року.

В обґрунтування позову посилається на обставини, що після смерті її батька ОСОБА_2, який помер 05.08.1999 року, залишилось спадкове майно, зокрема земельна ділянка площею 0,8427 га, яка у свою чергу складається із двох земельних ділянок площею 0,7484 га та площею 0,0943 га і, які розташовані на території Миколаївської сільської ради Радехівського району.

За життя ОСОБА_2 зробив заповідальне розпорядження, відповідно до якого усе своє майно заповів ОСОБА_1 (ініціатору позову).

У свою чергу, вона фактично прийняла спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Однак, після відповідного звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позивачка довідалася від нотаріуса, що видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку нотаріальна контора не може, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю виданий на імя спадкодавця після його смерті.

До початку розгляду справи по суті, що в повній мірі узгоджується із нормами процесуального права, викладеними у ст.ст.27,31 ЦПК України, позивачка уточнила вимоги та просить суд, окрім визнання за нею права власності, також і встановити факт, що має юридичне значення (а.с.20).

У судовому засіданні позивачка вимоги підтримала у повній мірі та надала пояснення аналогічні, викладеним у заявах (а.с.2,20). Позов просить задоволити.

Представник відповідача Миколаївської сільської ради Радехівського району, у судове засідання не зявився. Надавши письмову заяву із визнанням позовних вимог, просить розгляд справи здійснювати за його відсутності (а.с.23).

Вислухавши пояснення позивачки та дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, зокрема і належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Так, судом констатовано, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії 1-СГ №159742 імя померлого ОСОБА_2 значилося, як «Зіновій» (а.с.3).

Окрім наведеного, обставини, що померлий Вірун носив імя «Зіновій», прослідковуються у свідоцтві про народження ОСОБА_3 (позивачки у справі), де у графі «Батько» зазначено ОСОБА_2 (а.с.4) та у заповіті, посвідченому приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу, з якого вбачається, що заповідальне розпорядження вчинено ОСОБА_2 (а.с.11).

Поряд з цим, у Державному акті на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ №081883 зазначено, що земельна ділянка площею 0,8427 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передана у приватну власність ОСОБА_4 (а.с.8).

Таким чином, узагальнюючи вищенаведене, виходячи із рекомендацій викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вважає, що вимоги позивачки щодо визнання факту належності правовстановлюючих документів є обґрунтованими, а від так такими, що підлягають до задоволення.

Також, відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права.

Норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 531 ЦК УРСР.

Тобто, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Статтею 534 ЦК Української РСР, норми якого були чинними на момент виникнення правовідносин, визначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Так, судом встановлено, що померлий 05.08.1999 року ОСОБА_2 (а.с.3), зробивши за життя заповідальне розпорядження, заповів усе своє майно та майнові права ОСОБА_1 позивачці у справі (а.с.11).

Відповідно до вимог статей 548 та 549 ЦК УРСР (був чинним на момент виникнення правовідносин) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців із дня її відкриття вчинив одну з дій, передбачених цією статтею: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Тобто, фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому.

Обставини прийняття ОСОБА_1 спадщини (ст.549 ЦК УРСР), стверджуються також і даними, викладеними у довідках Миколаївської сільської ради Радехівського району №267 від 16.03.2016 року та №244 від 04.03.2016 року, згідно яких визначається, що позивачка на день смерті ОСОБА_2 проживала разом із ним у с.Миколаїв по вул.Центральна,14 і фактично вступила у володіння спадковим майном (а.с.6,7).

Відповідно до ч.1 ст.23 Земельного кодексу України 1990 року (чинний на момент виникнення правовідносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Поряд з цим, як вбачається із державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №081883, виданого Радехівською районною радою 24.01.2001 року вбачається, що він виданий після смерті спадкодавця ОСОБА_2 (а.с.8).

Наявність даних обставин унеможливлює виготовлення правовстановлюючих документів на підтвердження права власності на земельну ділянку за позивачкою.

Приймаючи до уваги вищенаведене вище, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212-215,259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задоволити.

Встановити факт, що Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №081883, виданий Радехівською районною радою 24 січня 2001 року ОСОБА_4, належить ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,8427 га, яка складається із двох земельних ділянок площею 0,7484 га та площею 0,0943 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2, який помер 08 серпня 1999 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_5