У Х В А Л А

25 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого

2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області заочним рішенням від 19 вересня 2013 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі − ПАТ «Родовід Банк») задовольнив: стягнув зі ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 січня 2008 року в розмірі 47 тис. 409 доларів США 81 цент та 3 млн 218 тис. 324 грн 11 коп.; вирішив питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд Київської області рішенням від 9 листопада 2015 року заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

19 вересня 2013 року змінив в частині стягнення пені за кредитним договором і стягнув зі ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» пеню за кредитним договором у розмірі 308 тис. 427 грн 83 коп.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2013 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 9 листопада 2015 року залишила без змін.

15 квітня 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 267, 625 Цивільного кодексу України (далі − ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права заявник надав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 й 22 квітня 2015 року та постанов Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року й 27 січня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, установив, що ОСОБА_4 прострочив виконання грошового зобов'язання за кредитним договором; відповідач не надав жодних доказів, які б спростували проведений банком розрахунок заборгованості або підтверджували повне виконання ним умов кредитного договору; банк просив стягнути інфляційні втрати за несвоєчасну сплату коштів за обслуговування кредиту, сплата яких передбачена умовами кредитного договору, а розмір визначався у грошовій одиниці України − гривні. Апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені за кредитом з урахуванням вимог статей 258, 267 ЦК України і стягнув з боржника пеню в межах строку спеціальної позовної давності за період з 10 липня 2012 року до 14 травня 2013 року.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлені у справах про стягнення коштів за договорами позики, укладеними між фізичними особами. У цих ухвалах суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- ухвалою від 15 квітня 2015 року суд касаційної інстанції скасував рішення суду апеляційної інстанції з підстави, передбаченої статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушеннями норм права, а справу направив на новий розгляд до апеляційного суду, оскільки суди не врахували, що при договорі позики у доларах США інфляційні втрати не нараховуються, норма статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки простроченого грошового зобов'язання, яке визначено договором у гривні;

- в ухвалі від 22 квітня 2015 року суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду та погодився з висновками суду першої інстанції про те, що відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України на відповідача покладається обов'язок сплати позивачеві три проценти річних від простроченої суми за договором позики (розписка від 5 травня 2010 року), інфляційні нарахування за даними зобов'язаннями по вказаному договору не підлягають стягненню, оскільки відповідач отримав позику в іноземній валюті, а не в гривні; в частині боргових зобов'язань за договорами позики оформлених розписками від 9 червня та 3 липня 2009 року суд відмовив у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності, передбаченого статтею 267 ЦК України.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником як приклад неоднакового застосування судами норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від

19 листопада 2014 року міститься висновок про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

У постанові від 27 січня 2016 року, прийнятій у справі про стягнення коштів за договором позики, укладеним між фізичними особами, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Копії інших судових рішень суду касаційної інстанції та постанов Верховного Суду України до заяви не додано.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого

2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Я.М.Романюк