Справа № 450/1460/14 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/1490/16 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 - представника позивачки ОСОБА_4; ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - представників відповідачки ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_9 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_10 та ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_11 та приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Барбуляк Христина Володимирівна, у якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 23 червня 2011 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за вказаною адресою від 23 червня 2011 року та витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_8 на користь позивачки житловий будинок позначений під літ. «А» загальною площею 196,1 кв.м., літню кухню позначену під літ. «В», сарай позначений під літ. «Б», вбиральню позначену під літ. «У», ворота, огорожу та хвіртку, що позначені відповідно під № №1, 2, 3, а також земельну ділянку площею 0,1543 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, щозгідно вище згаданих договорів купівлі-продажу від 23 червня 2011 року, що оскаржуються, вона відчужила вказані житловий будинок із господарськими спорудами та земельну ділянку в користь ОСОБА_4. Останній ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер. Відповідачі ОСОБА_10 та ОСОБА_8 є спадкоємцями ОСОБА_4 першої черги. Вказувала на недійсність договорів купівлі-продажу від 23 червня 2011 року у зв'язку із підписанням таких договорів, як зі сторони продавця, так і зі сторони покупця, одним і тим самим представником - ОСОБА_11 При цьому також покликалася на те, що вартість майна, відображена в договорах, що нею оскаржуються, була нижчою за ринкову. Також вказувала, що договори є фіктивними, зокрема - такі договори реально не виконувалися, майно з володіння позивачки не вибувало та у володіння ОСОБА_4 не переходило, витрати по утриманні майна несла позивачка, грошові кошти за відчуження майна позивачці не передавалися. За життя ОСОБА_4 не пред'являв жодних вимог про захист прав на таке майно (а.с. 3-6).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4, посвідчений 23.06.2011 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христиною Володимирівною за реєстровим № 1310.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1543 га, кадастровий номер : НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4, посвідчений 23.06.2011 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христиною Володимирівною за реєстровим № 1314.

Витребувано з чужого незаконного володіння, а саме - від ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 житловий будинок позначений під літ. «А» загальною площею 196,1 кв.м., літню кухню позначену літ. «В», сарай літ. «Б», вбиральня літ. «У», ворота № «1», огорожу № «2», хвіртку № «З», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 та земельну ділянку площею 0,1543 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 кадастровий помер НОМЕР_1 (т.2, а.с. 39-43).

Дане рішення оскаржила відповідачка ОСОБА_8

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом в порушення вимог, які містяться у ст.ст. 203 ч.5, 234 ЦК України, та роз'яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (в подальшому - „постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9"), не доведено наявності умислу сторін на виникнення інших правовідносин, ніж ті, що випливають з договорів купівлі-продажу, що оспорюються, „так само, як не встановлено в чиїх інтересах діяв представник, як не в інтересах сторін, які дали згоду на представництво в інтересах однією особою ОСОБА_11".

Вважає, що поза увагою суду залишилося те, що предметом спору є спадкове майно, що залишилась після смерті спадкодавця ОСОБА_4, однак судом не було застосовано до спірних правовідносин норм права, які регулюють спадкове право.

Стверджує, що у позивачки та померлого ОСОБА_4 була реальна (а не фіктивна) домовленість про дії щодо нерухомості, а саме: ОСОБА_4 мав продати позивачці свою частку (1/4) у квартирі позивачки АДРЕСА_6 (що ним і було зроблено), а позивачка мала продати йому спірні будинок та земельну ділянку в селі Муроване.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_4 після укладення договорів купівлі-продажу, що оспорюються, був зареєстрований у спірному будинку, а також на те, що довіреність позивачки на ім'я ОСОБА_13 позивачкою не оспорювалася.

Вважає, що суд не прийняв до уваги те, що на дії представника ОСОБА_13 була згода обох сторін, та не обгрунтував, в чому саме полягало порушення представником інтересів позивачки, внаслідок чого прийшов до неправильних висновків.

Вважає неправомірним прийняття судом в якості належного та допустимого доказу розписки від 15.12.2010 року про позику позивачки у ОСОБА_14 350 000 грн.

Вважає висновки суду взаємосуперечливими, оскільки суд одночасно прийшов до висновку про те, що при укладенні договорів купівлі-продажу, що оспорюються, мало місце безгрошове відчуження нерухомості за домовленістю сторін, а також про те, що сума договору купівлі-продажу була навмисне заниженою і саме продаж за заниженою ціною є порушенням прав продавця - позивачки по справі.

Вважає неправомірним не застосування до спірних правовідносин двосторонньої реституції, що є обов'язковим відповідно до ст. 216 ЦК України.

Пояснення відповідачки ОСОБА_8, відображенні судом в оскаржуваному рішенні, вважає спотвореними на користь позивачки (т.2, а.с. 49-56).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта і нотаріуса Барбуляк Х.М. на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задоволення позовних вимог суд обгрунтував посиланням на норми статтей (зокрема) 203, 215, 234, 238, 387 ЦК України, а також тим, що:

-договори купівлі-продажу, що оспорюються, є фіктивними правочинами, які було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, а саме - з метою приховати майно позивачки ОСОБА_4 від її кредитора ОСОБА_14, і на виконання цих правочинів спірні будинок та земельна ділянка їх покупцю ОСОБА_4 не передавалися, гроші за них позивачка (продавець) ОСОБА_9 не отримувала, а у подальшому (після смерті ОСОБА_4.) цими об'єктами нерухомості незаконно заволоділа відповідачка ОСОБА_8 - донька покійного;

-договори купівлі-продажу, що оспорюються, від імені продавця (позивачки ОСОБА_4.) та покупця (покійного ОСОБА_4.) були укладеними однією особою, ОСОБА_11, - на підставі довіреностей, які були виданими на її ім'я згаданими продавцем та покупцем.

Колегія суддів вище наведені висновки суду першої інстанції вважає взаємосуперечливими і такими, що зроблені з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору (а відтак у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає), що позивачка (продавець) ОСОБА_9 та покійний (покупець) ОСОБА_4 були рідними братом та сестрою; відповідачка ОСОБА_8 є донькою покійного ОСОБА_4, а ОСОБА_11 - донькою позивачки (продавця) ОСОБА_9.

Довіреністю, нотаріально посвідченою 16 грудня 2010 року приватним нотаріусом Барбуляк Х.М., позивачка ОСОБА_9 уповноважила ОСОБА_11 (свою доньку) за ціною та на умовах на розсуд останньої продати або подарувати ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_7 та земельну ділянку під цим будинком площею 0,1543 га (т.1, а.с. 13).

Довіреністю, також нотаріально посвідченою 16 грудня 2010 року приватним нотаріусом Барбуляк Х.М., ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_11 (свою племінницю) за ціною та на умовах на розсуд останньої купити або прийняти в дар від ОСОБА_9 житловий будинок АДРЕСА_7 та земельну ділянку під цим будинком площею 0,1543 га (т.1, а.с. 12).

В цей же день, 16 грудня 2010 року, приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. було посвідчено Договір купівлі-продажу частини квартири, згідно якого ОСОБА_4 продав позивачці ОСОБА_9 1/4 частину квартири АДРЕСА_8

Вище згаданий Договір купівлі-продажу частини квартири (загальною площею 93,8 кв.м.) спростовує твердження позивачки (як покупця по даному договору) про її намір приховати своє майно (житловий будинок та земельну ділянку у селі Муроване Пустомитівського району Львівської області) від її кредитора ОСОБА_14 шляхом його фіктивного відчуження ОСОБА_4

23 червня 2011 року приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. було посвідчено Договір купівлі-продажу житлового будинку та Договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно яких позивачка ОСОБА_9 продала ОСОБА_4 згадані об'єкти нерухомості, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с. 9-11).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 помер (т.2, а.с. 169).

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Із наведеного визначення випливає, що основною ознакою фіктивного правочину є відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині.

Тобто, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність у всіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

При цьому у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" також міститься роз'яснення про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину і що у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивність Договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 23 червня 2011 року позивачка у поданому нею позові обгрунтовувала необхідністю приховати своє майно (згадані житловий будинок та земельну ділянку) від її кредитора ОСОБА_14, яка ніби-то позичила їй 15 грудня 2010 року 350 000 грн.

В той же час, доводи позовної заяви та матеріали справи не містять будь-яких доказів про відсутність у іншого учасника цих правочинів, покупця ОСОБА_4, відсутності наміру створити юридичні наслідки (купити згадані житловий будинок та земельну ділянку) на момент вчинення цих правочинів або на момент видачі ним довіреності ОСОБА_11 на купівлю згаданих об'єктів нерухомості.

Крім цього, інші доводи позовної заяви прямо суперечать доводам про фіктивність правочинів, що оспорюються позивачкою, оскільки остання одночасно стверджує, що її довірителькою (і донькою) ОСОБА_11 „спірне майно продано за заниженою ціною" (хоча вона сама уповноважила ОСОБА_11 продати або подарувати ОСОБА_4 житловий будинок та земельну ділянку під цим будинком „за ціною та на умовах на розсуд" ОСОБА_11).

В свою чергу, ОСОБА_11, будучи представником позивачки (і її донькою), в Договорах купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 23 червня 2011 року стверджує, що всі розрахунки по цих Договорах між сторонами відбулися ще до їх підписання і претензій щодо розрахунків сторони між собою не мають (пункт 4 (т.1, а.с. 9) і пункт 6 (т.1, а.с. 11).

Твердження про отримання позивачкою від ОСОБА_4 коштів за спірні об'єкти нерухомості в сумі 447 351 грн. 12 коп. міститься також і у іншій позовній заяві ОСОБА_9, поданій до Пустомитівського районного суду Львівської області у січні 2012 року (т.2, а.с. 185).

Крім цього, позивачка, ніби-то маючи намір приховати своє майно (житловий будинок та земельну ділянку у селі Муроване Пустомитівського району Львівської області) від її кредитора ОСОБА_14 шляхом його фіктивного відчуження ОСОБА_4, одночасно купує в самого ОСОБА_4 1/4 частину квартири АДРЕСА_9

На твердження представника відповідачки ОСОБА_8, її матері ОСОБА_5 (колишньої дружини померлого покупця ОСОБА_4.), спірний будинок АДРЕСА_10 будувався батьками відповідачки ОСОБА_8 (ОСОБА_5 та ОСОБА_4.) і з 1987 року згадана сім'я постійно у цьому будинку проживала, а вище згаданими договорами купівлі-продажу цього будинку, земельної ділянки та частини квартири АДРЕСА_11 „впорядковано" фактичний стан справ між ОСОБА_4 та ОСОБА_9.

На твердження позивачки, спірні будинок та земельна ділянка їх покупцю ОСОБА_4 не передавалися і лише влітку 2013 року цими об'єктами нерухомості незаконно заволоділа відповідачка ОСОБА_8 - донька покійного.

В той же час, як вбачається з довідки виконавчого комітету Сороки-Львівської сільської ради від 28.12.2015 року № 261 (т.2, а.с. 147), згідно з погосподарськими книгами сільської ради домогосподарство по АДРЕСА_12 зареєстроване з 01.01.1996 року на ім'я ОСОБА_16 (померлого у 2010 році). З того часу до сьогоднішнього дня за вказаною адресою ніхто не був зареєстрований. Без реєстрації місця проживання проживали і продовжують проживати:

ОСОБА_8 онука ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_5 невістка ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_4 син ІНФОРМАЦІЯ_3 (помер 2011 р.).

Будь-яких доказів про самоправне та незаконне захоплення будинку по АДРЕСА_12 відповідачкою ОСОБА_8 та її батьками (ОСОБА_5 і ОСОБА_4), які можна було б визнати належними та допустимими (звернення в правоохоронні органи тощо), позивачкою до суду подано не було.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що на виконання Договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 23 червня 2011 року було передано майно, яке було предметом згаданих Договорів (чи упорядковано фактичне тривале користування цим майном його покупцем ОСОБА_4 та його донькою - відповідачкою ОСОБА_4.), а відтак і з цих підстав згадані правочини не можуть бути кваліфіковані як фіктивні.

Щодо задоволення позовних вимог на підставі норм статтей 203 та 215 ЦК України, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частиною 3 ст. 238 ЦК України встановлено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Як вбачається зі змісту вище згаданої норми, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють, і з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення „у своїх інтересах" слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам представлюваного, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у судовій практиці Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів України (т.2, а.с. 96-142).

За змістом ст. 655 ЦК України сторонами договору купівлі-продажу є 1) продавець та 2) покупець.

Відтак, сторонами Договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 23 червня 2011 року, що оспорюються позивачкою, є ОСОБА_9 (як продавець) та ОСОБА_4 (як покупець) і дані Договори направлені на реалізацію інтересів різних осіб: згаданих продавця та покупця.

Частиною 1 ст. 237 ЦК України встановлено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Як вже зазначалося вище, довіреністю, нотаріально посвідченою 16 грудня 2010 року, позивачка ОСОБА_9 уповноважила ОСОБА_11 (свою доньку) за ціною та на умовах на розсуд останньої продати або подарувати ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_7 та земельну ділянку під цим будинком площею 0,1543 га (т.1, а.с. 13).

Як вбачається зі змісту вище наведеної довіреності, нею позивачка надала ОСОБА_11 право на (в тому числі) передачу згаданих будинку та земельної ділянки у власність ОСОБА_4 безоплатно (ч.1 ст. 717 ЦК України).

А довіреністю, також нотаріально посвідченою 16 грудня 2010 року, ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_11 за ціною та на умовах на розсуд останньої купити або прийняти в дар від ОСОБА_9 житловий будинок АДРЕСА_7 та земельну ділянку під цим будинком площею 0,1543 га (т.1, а.с. 12).

Вище згадані довіреності ніким не оспорювалися і є чинними (ст. 204 ЦК України).

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_11, укладаючи Договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 23 червня 2011 року, що оспорюються, діяла на підставі нотаріально посвідчених довіреностей ОСОБА_9 та ОСОБА_4 в межах наданих їй повноважень - без їх перевищення.

З урахуванням наданих ОСОБА_9 повноважень ОСОБА_11 (в тому числі - і на безоплатну передачу ОСОБА_4 спірних житлового будинку та земельної ділянки), жодних збитків ОСОБА_9 укладенням Договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 23 червня 2011 року заподіяно не було.

Як вбачається зі змісту ст. 215 ЦК України, для визнання оспорюваного правочину недійсним доказуванню потребує факт порушення вчиненим правочином прав та інтересів будь-якої із сторін правочину (нанесення збитків тощо). В той же час, колегія суддів вважає встановленим факт протилежного (відсутність порушення прав та інтересів сторін Договорів, що оспорюються, в тому числі - продавця ОСОБА_9) і даний факт позивачкою не спростований.

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав, визначених нормами ст. 215 ЦК України та приписами ст. 203 цього ж Кодексу, для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними.

Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1-4, 314 ч. 2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_9 у задоволенні її позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: