АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №22-ц/796/7674/2016 головуючий у 1-й інстанції: Маринченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поліщук Н.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" про визнання недійсним договору процентної позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 17 липня 2014 року він уклав з товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (далі - ТОВ "Український лізинговий фонд") договір процентного займу №7, згідно з умовами якого відповідач надав йому позику в сумі 351591 грн. 27 коп. зі щомісячною сплатою відсотків в розмірі 8% річних, строком на 36 місяців, який на підставі додаткової угоди №113, укладеної між сторонами 13 січня 2015 року, було продовжено до 48 календарних місяців. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що ТОВ "Український лізинговий фонд" не мало права розраховувати щомісячні суми позики та проценти за користування позикою в доларах США, оскільки згідно вимог чинного законодавства України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, яку отримав у позику, а проценти нараховуються від суми позики. Крім того, відповідач не мав права укладати спірний договір саме на процентній основі, оскільки ТОВ "Український лізинговий фонд" не зареєстровано в державному реєстрі фінансових установ, які відповідно до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" мають право надавати таку фінансову послугу, як надання коштів у позику.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір процентної позики № 7 від 17 липня 2014 року, укладений між ним та ТОВ "Український лізинговий фонд".

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про те, що окремі послуги, які відносяться до фінансових, можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку фінансових послуг, а й юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Така позиція суду суперечить вимогам ч. 3 ст. 91 ЦК України, яка передбачає, що юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Оскільки надання коштів у позику юридичною особою на певний строк зі сплатою процентів є фінансовою послугою у відповідності до вимог Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", відповідач мав отримати у відповідному контролюючому органі дозвіл на надання таких послуг та набути статус фінансової установи. Ураховуючи те, що в державному реєстрі фінансових установ відсутні відомості про ТОВ "Український лізинговий фонд" як фінансову установу, яка надає фінансові послуги, дане товариство не отримувало ліцензії на надання фінансових послуг, а тому не мало право на укладення спірного договору.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ТОВ "Український лізинговий фонд" - ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 17 липня 2014 року між ТОВ "Український лізинговий фонд" та ОСОБА_1 був укладений договір процентної позики №7, відповідно до умов якого позикодавець надав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 30000 доларів США, а останній зобов'язався повернути грошові кошти до 18 липня 2014 року та сплатити проценти в розмірі і порядку, встановленим договором (а. с. 7-10).

Відповідно до п. 2.2 договору позичальник зобов'язаний сплачувати проценти в розмірі 8% річних від суми позики (або її неповернутої частини у відповідності до п. 2.3 договору) до дня фактичного повернення позики.

На підставі п. 2.4 договору проценти нараховуються за методом "факт/факт", тобто за фактичний час існування боргу за цим договором та виходячи з фактичної кількості календарних днів у році.

Пунктом 3.4 договору сторони погодили, що позика надається шляхом перерахування на банківський рахунок позичальника гривневого еквіваленту суми позики, вказаної в п. 2.1 договору, яка розраховується з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ на дату, що передує дню надання позики).

На виконання своїх зобов'язань за договором, 18 липня 2014 року ТОВ "Український лізинговий фонд" перерахувало на рахунок ОСОБА_1 суму позики в розмірі 351591 грн. 27 коп., еквівалентну 30000 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням №142 від 18 липня 2014 року (а. с. 13).

Відповідно до п. п. 4.1, 4.2 договору позичальник зобов'язаний щомісячно, починаючи з кінця місяця, наступного за місяцем надання позики та протягом строку, передбаченого п.1.2 договору, здійснювати повернення суми позики та процентів у відповідності до графіку погашення (додаток №1 до договору). Сума позики та нарахованих процентів підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок позикодавця. З метою належного виконання цього зобов'язання позичальник надає позикодавцю право утримання цієї суми із заробітної плати позичальника.

Пунктом 4.6 договору сторони погодили, що у випадку, якщо у графіку платежу розмір суми позики та процентів передбачені у доларах США, позичальник здійснює платежі, які підлягають сплаті відповідно до цього договору, у гривні, які розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, на дату, що передує дню оплати).

13 січня 2015 року між ТОВ "Український лізинговий фонд" та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1к до договору процентної позики №7 від 17 липня 2014 року, відповідно до якої графік платежів було викладено у новій редакції, а саме продовжено строк повернення позики до 2 серпня 2018 року (а. с. 11).

З додаткової угоди №1к від 13 січня 2015 року вбачається, що повернення суми позики та процентів, у відповідності до графіку погашення, визначено у доларах США.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ "Український лізинговий фонд" не є фінансовою установою у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а відтак відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлюються Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року.

Визначення фінансової послуги наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 указаного Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 цього Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Відповідно до розпорядження державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 31 березня 2006 року №5555, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2006 року за №477/12351, юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг при наданні фінансових послуг фінансовими установами.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив із того, що ТОВ "Український лізинговий фонд" не є фінансовою установою у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а відтак відсутні підстави для застосування положень цього Закону до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, посилання скаржника на акт Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, №3-16-4АП від 2 лютого 2016 року про правопорушення, вчинені ТОВ "Український лізинговий фонд" на ринку фінансових послуг, як на підставу для задоволення позову, є необґрунтованими.

Крім того, доводи скаржника про те, що оспорюваний договір позики має бути визнаний судом недійсним, оскільки при його укладенні ціну договору було визначено в іноземній валюті, також підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

Частина 2 статті 192 ЦК України передбачає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України визначається, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином визначення в договорі грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи з урахуванням вищенаведеного не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Н.В. Поліщук

Л.Д.Поливач