Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Личаківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Головного управління юстиції у Львівській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, про відшкодування шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 10 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2008 року стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 7 597, 67 грн на відшкодування майнової шкоди. На підставі вказаного рішення 22 квітня 2008 року видано виконавчий лист № 2-52/10. Постановою державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Марківа П.І. від 25 червня 2009 року виконавчий документ під № 2-52/10 повернуто стягувачу у зв'язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення для погашення заборгованості. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2010 року визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Марківа П.І. від 25 червня 2009 року та зобов'язано Личаківський ВДВС Львівського МУЮ поновити виконавче провадження та прийняти до виконання виконавчий документ. Постановою державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Паламара Я.В. від 17 грудня 2012 року відновлено виконавче провадження.

Посилаючись на те, що такою тривалістю вчинення виконавчих дій йому завдано майнової шкоди, та остаточно уточнивши вимоги (а. с. 157), ОСОБА_3 просив стягнути на його користь із Головного управління Казначейства у Львівській області 10 944, 75 грн, що включає відшкодування майнової шкоди та суми за ст. 625 ЦК України.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2014 року позов задоволено. Стягнуто із державного бюджету України через Головне управління Казначейства у Львівській області на користь ОСОБА_3 10 944, 75 грн шкоди. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 10 липня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За нормами ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 (справа про відшкодування шкоди державою), структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів, що за аналогією закону (ст. 8 ЦК України) поширюється й на спірні правовідносини.

За п. п. 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно роз'яснень, які викладені у п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

У справі встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2008 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 7 597, 67 грн на відшкодування майнової шкоди. На підставі вказаного рішення 22 квітня 2008 року видано виконавчий лист № 2-52/10.

Постановою державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Марківа П.І. від 25 червня 2009 року виконавчий документ № 2-52/10 повернуто стягувачу у зв'язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення для погашення заборгованості.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2010 року визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Марківа П.І. від 25 червня 2009 року та зобов'язано Личаківський ВДВС Львівського МУЮ поновити виконавче провадження та прийняти до виконання виконавчий документ. Постановою державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Паламара Я.В. від 17 грудня 2012 року відновлено виконавче провадження.

Встановивши на підставі встановлених обставин у справі та з урахуванням норм ст. 1173 ЦК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» факт завдання позивачу шкоди тривалою затримкою виконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення суми відшкодування шкоди із державного бюджету України через Головне управління Казначейства у Львівській області.

Разом з тим, Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області виступає у справі як третя особа.

За змістом ч. 3 ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявлять самостійних вимог, мають процесуальні права та обов'язки, встановлені ст. 27 цього кодексу, тобто права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Натомість процесуальні права та обов'язки сторін (позивача і відповідача), у тому числі обов'язок відповідати за позовом (вчиняти дії або утримуватися від дій на виконання рішення суду) передбачається ст. 31 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на процесуальний статус у справі Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області не може вчиняти дій щодо безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної державним виконавцем Буванику П.Є.

Питання про залучення держави в особі

вказаного органу Казначейства до участі у справі у якості співвідповідача суд першої інстанції не розглянув, на що обґрунтовано вказав апеляційний суд, обмежений ст. 303 ЦПК України вирішувати таке питання на стадії апеляційного розгляду справи.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції за ч. 3 ст. 335 ЦПК України та рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 10 липня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П.Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович