Ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гвоздика П.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (штрафу) за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 28 серпня 2000 року між ним ОСОБА_4 було укладено угоду, за якою вони домовились спільно діяти для досягнення спільних цілей, прийняли на себе взаємні зобов'язання та встановили відповідальність за їх невиконання. Відповідно до п. п. 4.2.- 4.4. розділу 4 угоди, сторони зобов'язались на протязі всього строку дії даної угоди негайно повідомляти одна одну про надходження в їх адресу пропозицій про придбання акцій відкритого акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» (далі - ВАТ «КЗТВ») або про інвестування в

ВАТ «КЗТВ»; зобов'язались не проводити відчуження в будь - якій формі акції ВАТ КЗТВ», а також не передавати їх в управління третім особам без попереднього погодження з іншою стороною угоди; встановили, що акції, які знаходяться в їх управлінні та / або під їх контролем, можуть бути відчужені будь - яким способом тільки після попереднього письмового погодження таких дій іншою стороною даної угоди.

У порушення вищезазначених умов угоди, не повідомивши позивача про намір здійснити відчуження належних відповідачу акцій ВАТ «КЗТВ», без отримання письмового погодження позивача на таке відчуження цінних паперів, відповідачем 18 лютого 2008 року було укладено договір купівлі - продажу цінних паперів з Компанією Танней Лімітед (Острів Мен), за яким відчужено на користь вказаної особи 279 522,25 штук акцій ВАТ «КЗТВ». Про вчинення вказаного правочину він дізнався 3 червня 2014 року, коли у судовому засіданні Шевченківського районного суду м. Києва у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсною угоди від 28 серпня 2000 року, відповідачем було надано для огляду договір купівлі - продажу цінних паперів від 18 лютого 2008 року.

Посилаючись на те, що оскільки за п. 6.2. угоди від 28 червня

2000 року сторони визначили, що у випадку порушення будь - якої умови угоди, винна сторона виплачує іншій стороні угоди штраф, еквівалентний

1 500 000 доларів США, позивач просить стягнути із відповідача

33 420 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 7 серпня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 штраф у розмірі 33 420 000 грн та судові витрати у сумі 3 654 грн.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу передати до апеляційного суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, якщо було порушено порядок, встановлений для його вирішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що даний спір пов'язаний із діяльністю та управлінням господарським (акціонерним) товариством. Між сторонами існує спір щодо діяльності та управління ВАТ «КЗТВ», який виник між ними саме як між учасниками цього господарського товариства, внаслідок невиконання угоди від

28 серпня 2000 року, не є трудовим. Посилався на виникнення між сторонами корпоративних правовідносин, спір щодо яких підлягає розгляду судом господарської юрисдикції.

Однак погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Виходячи з аналізу змісту ст. 167 ГК України й Закону України від 15 грудня 2006 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних спорів», на підставі якого внесено зміни до ст. 167 ГК України, справи, що виникають з корпоративних відносин - це, по-перше, спори між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), по-друге, спори між учасниками (засновниками, акціонерами) господарського товариства, що пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства та ґрунтуються на корпоративних правах, тобто на правах і правомочностях особи, передбачених законом і статутними документами, у зв'язку з наявністю у цієї особи частини в статутному фонді (майні) господарського товариства.

Таким чином, за змістом ст. 167 ГК України ознаками корпоративних прав є те, що суб'єктом цих прав є особа, яка має частку в статутному фонді (майні) товариства та набула правомочностей, передбачених законом та статутом товариства (організаційних та майнових).

У справі, яка переглядається установлено, що 28 серпня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено угоду, за умовами якої вони домовились спільно діяти для досягнення спільних цілей, прийняли на себе взаємні зобов'язання та встановили відповідальність за їх невиконання. У 2007 році ОСОБА_4 змінила своє ім'я та по батькові з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову про визнання недійсною письмову угоду від 28 серпня 2000 року, укладеної між нею та відповідачем - ОСОБА_3

Відповідно до п. п. 4.2.- 4.4. розділу 4 угоди, сторони зобов'язались на протязі всього строку дії даної угоди негайно повідомляти одна одну про надходження на їх адресу пропозицій про придбання акцій відкритого акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю»

(ВАТ «КЗТВ») або про інвестування в ВАТ «КЗТВ»; зобов'язались не проводити відчуження в будь - якій формі акції ВАТ КЗТВ», а також не передавати їх в управління третім особам без попереднього погодження з іншою стороною угоди; встановили, що акції, які знаходяться в їх управлінні та / або під їх контролем, можуть бути відчужені будь - яким способом тільки після попереднього письмового погодження таких дій іншою стороною даної угоди.

У п. 6.2. угоди від 28 червня 2000 року сторони погодили, що у випадку порушення будь - якої умови угоди, винна сторона виплачує іншій стороні угоди штраф, еквівалентний 1 500 000 доларів США.

Згідно із договором купівлі - продажу цінних паперів від 18 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_4, як продавцем, та Компанією Танней Лімітед, як покупцем, продавець здійснив відчуження (продав) прості іменні акції ВАТ «КЗТВ» у кількості 279 545 штук.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Цією нормою визначено вичерпне коло суб'єктів корпоративних відносин у спорах, які підвідомчі господарським судам, і ця норма розширеному тлумаченню не підлягає.

Частиною 1 ст. 79 ГК України встановлено, що господарськими товариствами визнаються підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку. У випадках, передбачених цим Кодексом, господарське товариство може діяти у складі одного учасника.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживчу кооперацію» споживча кооперація в Україні - це добровільне об'єднання громадян для спільного ведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного та соціального стану. Вона здійснює торговельну, заготівельну, виробничу та іншу діяльність, не заборонену чинним законодавством України, сприяє соціальному і культурному розвитку села, народних промислів і ремесел, бере участь у міжнародному кооперативному русі.

Не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства справи, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності інших суб'єктів господарювання, які не є господарськими товариствами (кооперативи, приватні, колективні підприємства тощо), якщо стороною у справі є фізична особа. При цьому норма п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України в силу її імперативного характеру не підлягає застосуванню за аналогією щодо спорів, пов'язаних із діяльністю інших суб'єктів господарювання (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів»).

Як убачається з матеріалів справи, предметом даного спору є вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, які ґрунтуються на цивільно-правовій угоді від 28 серпня 2000 року, за якою сторони домовились спільно діяти для досягнення спільних цілей, прийняли на себе взаємні зобов'язання та встановили відповідальність за їх невиконання.

Проте апеляційний суд зазначеного не врахував, залишив поза увагою те, що предмет позову у розумінні ст. 12 ГПК України виключає можливість пред'явлення порушеного позову в порядку господарського судочинства.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не визначено характер правовідносин, що виникли між сторонами та правову норму, яка підлягає до застосування, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, що в силу ч. 2 ст. 342 ЦПК України є підставою для скасування постановленої апеляційним судом ухвали з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня

2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

П.О. Гвоздик

О.В. Умнова

І.М. Фаловська