У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, у якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність, ділову репутацію, інформацію, опубліковану у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» в газеті «Овруцький голос» від ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1. В обґрунтування позову позивач зазначив, що автор статті ОСОБА_7 та основний акціонер ПАТ ОГЗК «Кварцит» ОСОБА_8, який дав інтерв'ю, поширили щодо нього недостовірну інформацію, що стосується його діяльності як генерального директора підприємства. Просив зобов'язати відповідачів спростувати цю інформацію.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 18 серпня 2014 року позов задоволено. Визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_6 інформацію, опубліковану у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» в газеті «Овруцький голос» від ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1. Зобов'язано ОСОБА_7, ОСОБА_8 спростувати цю інформацію у спосіб, яким вона була поширена.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2014 року рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 18 серпня 2014 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про публікацію спростування інформації. Відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні позову до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про спростування інформації. В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що опублікована інформація є недостовірною, а тому підлягає спростуванню, відповідно до ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про публікацію спростування та відмовляючи позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що фізичні особи: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, не є тими суб'єктами, на яких згідно з чинним законодавством має бути покладений обов'язок про спростування недостовірної інформації, поширеної у друкованому засобі масової інформації, а до редакції газети «Овруцький голос» з позовом про спростування інформації ОСОБА_6 не звертався.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте висновки апеляційного суду не ґрунтуються на нормах матеріального закону та не відповідають наявним у справі доказам.

Судами встановлено, що у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» в газеті «Овруцький голос» від ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1 опубліковано інформацію, а саме: «... колишній генеральний директор підприємства протягом всього періоду перебування на цій посаді, а також і до цього періоду, перебуваючи на посаді комерційного директора, проводив діяльність, яка завдавала шкоди інтересам підприємства: не виплачував ні суму кредиту, яку взяв ГЗК «Кварцит» у банку, ні відсотки по ньому, чим навмисно нарощував борги за цим кредитом; без погодження з акціонерами і наглядовою радою підприємства здійснював відчуження майна за заниженими цінами; більшість закупівель для потреб підприємства, навмисно, здійснював через декілька фізичних осіб-підприємців за збільшеними цінами; звітував лише про прибуткову діяльність і жодного разу не доповідав, що веде збиткову діяльність. А банку-кредитору ще й надав письмову пропозицію здійснити стягнення за кредитним договором шляхом передачі права власності на майновий комплекс»;

«Але, звільнений керівник не хотів заспокоїтися, він, уже не перебуваючи на цій посаді, видає ряд наказів, і за спиною власників, за допомоги головного інженера цього ж підприємства, коїть протиправні дії, фактично підробляючи документи для передачі майнового комплексу «Кварцит» в руки банку.»;

«А знаєте до чого призвели такі дії цих осіб? Вони призвели до лютневих подій, коли ввечері, невідома група людей зі зброєю увірвалась на територію підприємства, виставила на вулицю всіх працівників підприємства, чим фактично здійснила захоплення підприємства і зупинила всю його виробничу діяльність.»;

«Роботу ГЗК «Кварцит» з колективом близько 300 осіб було повністю паралізовано, паралізовано амбіційністю однієї людини, яка пішла ще далі, та звернулась ще й до суду з позовом про протиправне звільнення його з посади, яку й програла...»;

«Колишній генеральний директор ГЗК «Кварцит» реєструє на своє ім'я нове підприємство, основним видом діяльності якого є добування корисних копалин, а потім бере у банку в оренду майновий комплекс підприємства, на якому працював багато років.»;

«А чому колишнє керівництво «Кварциту» не виплачувало зарплатню, це при тому, що на рахунках були гроші, я відповіді не маю, відповісти може лише воно».

Згідно з положеннями ст. 277 ЦК Українифізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Задовольняючи вимоги позивача про визнання інформації недостовірною, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов вірного висновку про те, що опубліковані газетою «Овруцький голос» відомості не відповідають дійсності, а при характеристиці позивача автор майже не використовує гіперболи, алегорії або сатиру, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи. Натомість, речення містять багато дієслів та стверджувальних висловів, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його ділових та професійних якостей, а тому дійшов правильного висновку, що вищезазначені фрагменти статті є негативною інформацією, яка подана у формі фактичних тверджень.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі ст. 21 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації.

У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації.

Проте апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, не врахував вищезазначених положень норм цивільного закону та дійшов до помилкового висновку, що ОСОБА_6 мав звернутися з позовом про спростування недостовірної інформації до редакції газети «Овруцький голос», оскільки відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України належними відповідачами у справах про спростування інформації є автор та редакція засобу масової інформації. Якщо редакція не є юридичною особою чи її структурним підрозділом, то належним відповідачем є засновник засобу масової інформації.

Разом із тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що редакція газети «Овруцький голос» не має статусу юридичної особи та не є її структурним підрозділом, а засновником, видавцем та головним редактором газети є ОСОБА_7, що підтверджується матеріалами справи.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні норм матеріального та процесуального закону.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2014 року скасувати, рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 18 серпня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

І.К.Парінова

А.В.Маляренко

О.В.Ступак