Дата документу 29.04.2016
ЄУ № 420/866/16-ц
Провадження №2-о/420/103/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2016 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Потапенко Р.Р.

за участю секретаря Войтенко О.А.

заявника ОСОБА_1, заінтересованої особи ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини, заінтересовані особи Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт народження нею 16.02.2015 року в Луганській міській багатопрофільній лікарні № 3 м. Луганська хлопчика вагою 3300,0 грам. В обґрунтування своєї заяви зазначила, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 16.02.2015 року в м. Луганськ вона народила хлопчика, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження (дублікат) № 162, виданим «Государственным учреждением «Луганская городская многопрофильная больница № 3» Луганской народной республики». Однак, оскільки дитину народила на території на даний час непідконтрольній Україні, то медичне свідоцтво про народження дитини не має юридичної сили на території України, у звязку з чим вона не може зареєструвати народження дитини та отримати свідоцтво про народження.

Заявник в судовому засіданні свої вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у заяві.

Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського РУЮ в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, заперечень не має, просила рішення прийняти на розсуд суду.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав факти, викладені заявником та просив заяву задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії ЕН 951593, виданим 06.12.2013 року Ленінським РВ в м. Луганськ УДМС України в Луганській області, та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 з 26.10.2013 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЕД № 175268, виданим 26.10.2013 року Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції.

На підтвердження факту народження дитини заявник надала медичне свідоцтво про народження (дублікат) № 162 від 21.04.2016 року, видане «Государственным учреждением «Луганская городская многопрофильная больница № 3» Луганской народной республики» (російською мовою), тобто органом, розташованим на окупованій території, згідно якого ОСОБА_1, яка мешкає за адресою: м. Луганськ, вул. Цимлянська, 7/3 16.02.2015 року о 14-10 год. народила дитину хлопчика вагою 3300 грам.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 підтвердив факт вагітності ОСОБА_1 та народження нею 16.02.2015 року хлопчика у м. Луганськ.

Згідно листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського РУЮ в Луганській області за вих. №145/02.2-3.41 від 28.04.2016 року в реєстрації народження дитини чоловічої статі, народженої ОСОБА_1, останній було відмовлено у звязку з тим, що для підтвердження народження дитини предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 р. № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Мінюсті 25.10.2006 р. за № 1150/13024.

Крім того, на підтвердження факту народження дитини заявником надано копії обмінної карти пологового будинку форми № 113/о та індивідуальної карти вагітної та породіллі № 49 форми № 111/о, виданих медичним закладом ЛГП № 11.

Оцінюючи медичне свідоцтво про народження, копії обмінної карти та індивідуальної карти вагітної та породіллі, суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має значення для охорони прав та інтересів особи.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Згідно ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. При цьому суд враховує, що відомості про народження дитини від заявниці, зазначені в медичному свідоцтві про народження, виданому на окупованій території, підтверджуються також показаннями свідка.

З огляду на викладене, суд вважає, що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявниця та її дитина, суд на підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, дійшов до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту народження нею 16 лютого 2015 року в м. Луганськ дитини чоловічої статі, що надасть їй можливість державної реєстрації народження її сина та отримання свідоцтва про народження, виданого відповідним державним органом України.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України рішення про встановлення факту народження слід допустити до негайного виконання.

Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 235, 256, 257-1, 259, 367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини, заінтересовані особи Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_2, задовольнити.

Встановити, що громадянка України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 16 лютого 2015 року в м. Луганськ, Україна, народила дитину - хлопчика вагою 3300 грам, дитина народжена в зареєстрованому шлюбі.

Рішення підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: