ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/427/16-ц
провадження № 2/753/2452/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"18" квітня 2016 р. Дарницький районний суд м.Києва в складі судді Вовка Є.І., при секретарі Біді В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 його законного представника - опікуна ОСОБА_4 щодо відшкодування здійснених витрат на поліпшення майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути на користь позивача з відповідача 454631 грн. - відшкодування витрат на поліпшення квартири АДРЕСА_1, які не можуть бути відокремлені без завдання їй шкоди. При цьому, посилався на положення ЦК України, зокрема ст.ст.14, 15, 390 ЦК України. Крім того, позивач зазначив, що вказана квартира АДРЕСА_1 була придбана ним у ОСОБА_5 (який придбав цю квартиру у відповідача ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 13 січня 2006 року) за договором купівлі-продажу від 10 лютого 2006 року, проте, цій договір (як і вказаний договір купівлі-продажу від 13 січня 2006 року) було визнано недійсним згідно з рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 вересня 2010 року по цивільній справі №2-25/10, яке зокрема в цій частині набрало законної сили згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.03.2011 року.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та їх обґрунтування. Просили позов задовольнити.

Проаналізувавши наведені дані, всі інші матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. З пояснень позивача у судовому засіданні вбачається, що він пояснив про те, що роботи щодо поліпшення вказаного житла виконував відповідний працівник.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана ним у ОСОБА_5 (який придбав цю квартиру у відповідача ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 13 січня 2006 року) за договором купівлі-продажу від 10 лютого 2006 року (копія а.с.6, 7), проте, цій договір (як і вказаний договір купівлі-продажу від 13 січня 2006 року) було визнано недійсним згідно з рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 вересня 2010 року по цивільній справі №2-25/10, яке зокрема в цій частині набрало законної сили згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.03.2011 року (копії а.с.9-11, 13-16).

Відповідно до положень ч.4 ст.390 ЦК України (на які посилається позивач) - добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть

участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для

ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які

беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Проте, як вбачається з рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2012 року по цивільній справі №02/2-2220/12 (копія а.с.17, 18, яке набрало законної сили 08 листопада 2012 року а.с.21), позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні його зустрічного позову про визнання його добросовісним набувачем вказаної квартири за вказаним договором купівлі-продажу від 10 лютого 2006 року, при цьому, укладеним з ОСОБА_5

Отже, враховуючи, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, суд вважає, що безпідставними є твердження позивача, що він є добросовісним набувачем.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Крім того, позивачем зокрема і в обгрунтуванні позову не враховано, що квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем не у відповідача, а у ОСОБА_5 згідно з договором купівлі-продажу від 10 лютого 2006 року.

Крім того, позивачем зокрема і в обгрунтуванні позову не враховано, що відсутні об"єктивні, належні та допустимі докази щодо виконання робіт на вказану суму, саме за рахунок позивача та саме у вказаний ним час (дату), в тому числі, щодо виконання таких робіт ним (за його рахунок), а не ОСОБА_5 чи відповідачем, враховуючи що відсутні акти прийому-передачі вказаної квартири з відповідними датами (щодо відсутності доказів фактичної її передачі за обома вищевказаними договорами купівлі-продажу), як відсутні і докази щодо фактичної передачі вказаної квартири відповідачу (який згідно з твердженням самого позивача у позові - знаходиться у психіатричній лікарні а.с.2) на даний час (щодо стану фактичного виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2012 року по цивільній справі №02/2-2220/12).

Так, відповідно до положень п.3) ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичними особами на суму, що перевищує у 20 та більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.206 ЦК України, усно можуть вчиняться правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

У відповідності з положеннями ст.218 ЦК України: недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (на наявність яких огульно посилався позивач, без зазначення обсягу конкретної інформації, яка б безпосередньо мала відношення до предмету судового розгляду та відповідала б критеріям належності та допустимості зокрема в контексті вищенаведених положень ст.218 ЦК України).

Проте, позивач не надав до суду жодного конкретного правочину, вчиненого у письмовій формі (як і копії такого правочину) щодо реальних його витрат на вказані поліпшення, в тому числі, щодо виконання відповідних робіт вказаним ним працівником, і посилання на матеріали інших справ не спростовують такого висновку суду, оскільки такі посилання були здійснені лише у огульному вигляді - без посилання на конкретно визначені докази та на наявність конкретних складнощів з отриманням таких доказів (їх копій) у сторони позивача.

Враховуючі викладене суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки всі доводи позивача є безпідставними, такими, що не спростовують вищевказаних виснов ків суду.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі у виді судового збору належить зарахувати в доход держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.208, 209, 214, 215, 228 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Судові витрати у виді судового збору зарахувати в доход держави.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: