Справа № 161/9812/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/773/780/16 Категорія: 39 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Лимар Р.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Красневича Олександра Анатолійовича про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду від 28 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6, приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Красневича О.А. про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Вона як дочка померлого є єдиним спадкоємцем першої черги за законом. 22 травня 2014 року вона подала до Першої Луцької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Однак через деякий час їй стало відомо, що 05 травня 2014 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А. була відкрита спадкова справа на підставі поданої ОСОБА_6 заяви про прийняття спадщини за заповітом, складеним її батьком у переддень смерті, яким він заповів належну йому квартиру вказаній особі.

У батька не було жодних підстав чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь ОСОБА_6, з якою він у шлюбних чи інших родинних відносинах не перебував, вона не утримувала батька матеріально та не доглядала за ним в останні роки його життя.

Вважає, що на час складання заповіту ОСОБА_7 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки зловживав спиртними напоями, протягом останніх п'яти років проходив курс лікування з приводу змішаного цирозу печінки в стадії декомпенсації та вірусного гепатиту С, до кінця життя у нього спостерігалися порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам'яті, постійно змінювалося відношення до життя, суспільства та самого себе.

Враховуючи викладене, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_7, посвідчений 18 грудня 2013 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А. та зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 55506472.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 18 серпня 2015 року проведено заміну відповідача ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, на її спадкоємця ОСОБА_3

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 28 березня 2016 року позов задоволено.

Постановлено визнати недійсним заповіт, укладений ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А. 18 грудня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 3189, номер у Спадковому реєстрі 55506472.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильну оцінку доказів та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

З досліджених доказів судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є дочкою спадкодавця ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1, виданим 18 березня 2008 року (т. 1, а. с. 9).

На підставі договору дарування від 27 квітня 2012 року ОСОБА_7 належала на праві власності квартира в місті Луцьку на Київському майдані, 3/61 (т. 1, а. с. 39, 82).

Згідно зі ст. ст. 1233-1235 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

18 грудня 2013 року ОСОБА_7 заповів вказану квартиру ОСОБА_6 Його заповіт посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3189, у Спадковому реєстрі - за № 55506472 (т. 1, а. с. 37-38).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області (т. 1, а. с. 8).

Підставами позову про визнання вказаного заповіту недійсним ОСОБА_2 зазначила те, що волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок зловживання спиртними напоями та тяжкого захворювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновком комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 6 від 19 січня 2016 року встановлено, що протягом останніх п'яти років життя ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, виявляв ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності та шкідливими наслідками; органічного психосиндрому змішаного генезу. На час посвідчення заповіту 18 грудня 2013 року ОСОБА_7 виявляв ознаки зміненої свідомості непсихотичного характеру у вигляді синдрому оглушення внаслідок важкої поєднаної неврологічно-соматичної патології, внаслідок чого не був здатним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2, а. с. 2-8). Цей висновок експертів є категоричним.

Крім того, факт не усвідомлення ОСОБА_7 значення своїх дій та неможливості керувати ними в момент вчинення заповіту підтверджується цілим рядом інших досліджених судом доказів.

Зокрема, з довідки Комунального закладу «Луцька міська клінічна лікарня» від 16 червня 2014 року вбачається, що ОСОБА_7 знаходився на лікуванні у відділенні детоксикації з 15 грудня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 з діагнозом: змішаний цироз печінки в стадії декомпенсації, клас «С» за Чайльдом, асоційований з вірусним гепатитом С; гепатоцелюлярна недостатність III. Портальна гіпертензія. Варикозне розширення вен стравоходу III ст., ускладнене кровотечею. Асцит. Спленомегалія. Полісерозит. Енцефалопатія. Бронхоектатична хвороба з розташуванням бронхоектазів переважно в правій легені. Правобічний гідроторакс. Поступив у важкому стані. У відділенні стан хворого важкий, в свідомості. Наростали ознаки печінкової недостатності та енцефалопотії. ІНФОРМАЦІЯ_1 хворий помер. Безпосередня причина смерті: печінкова недостатність (т. 1, а. с. 6).

Згідно з оглянутою судом медичною картою хворого Волинського обласного наркологічного диспансера м. Луцька ОСОБА_7 проходив курс лікування з приводу вживання наркотиків, в січні 2003 року мав діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіатів, синдром залежності, в 2013 році лікувався стаціонарно з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, наступне стаціонарне лікування в 2013 році - психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, змішаний цироз печінки, портальна гіпертензія; синдром залежності від опіоїдів з ремісією більше десяти років; купіровано абстиненцію, пройшов дезінтоксикаційну терапію, отримував психотропні, гепатопротектори, снодійні (т. 1, а. с. 5, зворот, 131а-131б).

Свідок ОСОБА_8, лікар, яка спостерігала ОСОБА_7 в період його стаціонарного лікування, показала, що під час її чергування в ніч з 16 на 17 грудня 2013 року стан хворого був тяжкий, а 18 і 19 грудня - вкрай тяжкий, вона сумнівається у ясності його свідомості та адекватності, його захворювання призвело до змін мозку, викликаних впливом токсичних речовин.

Свідок ОСОБА_9 показав, що знав про вживання ОСОБА_7 наркотичних засобів з 1994 року та його лікування з цього приводу, під час останньої госпіталізації стан хворого був тяжкий, він не відреагував на нього, не знає, чи впізнав його.

Про тяжкий стан ОСОБА_7 за кілька днів до смерті показали також свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Проаналізувавши вказані докази в їх сукупності, повно і об'єктивно дослідивши всі обставини справи та давши їм належну правову оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спадкодавець ОСОБА_7 на час вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, у зв'язку з чим правильно задовольнив позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд залишив поза увагою показання свідків, не заслуговують на увагу, оскільки в оскаржуваному рішенні наведено зміст показань свідків і їм дана відповідна оцінка.

Той факт, що згідно із записами лікарів в історії хвороби ОСОБА_7 він з 15 грудня 2013 року до дня своєї смерті перебував у свідомості, не спростовує висновків суду, оскільки його свідомість була змінена настільки, що в момент вчинення заповіту він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, що підтверджується усією сукупністю досліджених судом і наведених вище доказів.

З огляду на викладене наявність доброзичливих стосунків між сім'єю ОСОБА_6 та померлим ОСОБА_7, що підтверджується, зокрема, наданими суду фотокартками (т. 1, а. с. 236-246), не має правового значення для вирішення питання про визнання заповіту недійсним.

Що стосується обставин, пов'язаних з переоформленням 16 грудня 2013 року ОСОБА_7 депозитного вкладу на ім'я його брата ОСОБА_11, то вказані обставини виходять за межі предмета доказування у даній справі, а вказаний правочин ніким не оспорюється.

Залишення судом поза увагою клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи для з'ясування належності підпису на заповіті спадкодавцю ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 4-5) та заяви приватного нотаріуса Красневича О.А. про заміну неналежного відповідача (т. 1, а. с. 102) ніяким чином не вплинуло на правильність вирішення спору по суті, а тому не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення (ч. 2 ст. 308 ЦПК України).

Не заслуговують на увагу і викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вступна частина висновку судово-психіатричної експертизи не відповідає вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (з наступними змінами і доповненнями).

По-перше, вимоги даної Інструкції поширюються на науково-дослідні інститути судових експертиз Міністерства юстиції України та відомчі експертні служби, які проводять різні види експертиз, крім судово-медичної та судово-психіатричної, про що зазначено у п. 1.2.10 цієї Інструкції.

По-друге, діяльність установ, які проводять судово-психіатричні експертизи, детально врегульована спеціальним нормативно-правовим актом - Порядком проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 жовтня 2001 року № 397. Висновок проведеної у даній справі судово-психіатричної експертизи від 19 січня 2016 року (т. 2, а. с. 2-8), в тому числі його вступна частина, за своїм змістом у повній мірі відповідає вимогам пункті 31-37 вказаного Порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, постановленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 28 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: