Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Гарантія» (далі - ПрАТ «СТ «Гарантія») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 липня 2014 року між ним і ОСОБА_3 було укладено договір комплексного страхування урожаю сільськогосподарських культур, які засіяні на земельних ділянках з кадастровими номерами: НОМЕР_1 та НОМЕР_2. Позивач вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦПК України, оскільки він був укладений під впливом обману зі сторони ОСОБА_3, який навмисно не повідомив страховика під час укладення договору, що він не є власником урожаю. Зазначив, що замовчуванням вказаних обставин, які мають істотне значення, відповідач ввів в оману страховика, тим самим досягнувши мети укладення оспорюваного правочину страхування урожаю, який йому не належить. Із врахуванням вказаного позивач просив визнати недійсним вищевказаний договір.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов задоволено.

Визнано недійсним договір комплексного страхування урожаю сільськогосподарських культур від 01 липня 2014 року, укладений між ПрАТ «СТ «Гарантія» та ОСОБА_3

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України, свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Статтею 230 ЦК України установлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до ст. 95 ЗК України, ст. 775 ЦК України землекористувачу (наймачеві) належить право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, а також на вироблену продукцію, яка одержана ним у результаті користування річчю, переданої у найм.

Таким чином, право власності землекористувача на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур визнається та захищається законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 25 червня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ «СТ «Гарантія» із заявою про страхування урожаю сільськогосподарських культур, які вирощені на орендованих ним земельних ділянках.

Цього ж дня за участю представників ПАТ «СТ «Гарантія» було оглянуто посіви сільськогосподарських культур, про що складено відповідний акт огляду, згідно з яким земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 засіяна кукурудзою, а земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 - соняшником.

01 липня 2014 року між ПАТ «СТ «Гарантія» в особі директора Вінницької регіональної дирекції філії товариства ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір комплексного страхування урожаю сільськогосподарських культур.

Установлено, що ПАТ «СТ «Гарантія» звернулося до суду із вказаним позовом тільки після того, як ОСОБА_3 подав позов про стягнення страхового відшкодування. Підставою для визнання правочину недійсним позивач вказує те, що відповідач навмисно ввів в оману страховика, так як свідомо замовчував існування обставин, які мають істотне значення, а саме: що він не є власником застрахованого урожаю, оскільки він не здійснював передпосівну обробку землі, не засівав її та не обробляв посіви в подальшому.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції установив, що 31 грудня 2013 року між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі № 244, предметом якого є земельна ділянка площею 28,6154 га, кадастровий номер НОМЕР_2, із цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства; право оренди за вказаним договором було зареєстровано в Державному реєстрі, про що свідчить витяг.

29 січня 2014 року між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі № 46, предметом якого є земельна ділянка площею 12,0000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, із цільовим призначення - для ведення фермерського господарства; право оренди за вказаним договором зареєстровано в Державному реєстрі, що підтверджується витягом.

Вказані земельні ділянки орендодавець передав орендарю, про що складено відповідні акти.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ОСОБА_3 як землекористувачу зазначених земельних ділянок належить право власності на посіви і насадження сільськогосподарських культур, які на них вирощені, оскільки інше не передбачено законом або договором.

Судом також установлено, що попередні землекористувачі, договори оренди яких припинили свою дію, обробили і засіяли вказані земельні ділянки без урахування графіка сівозмін, на власний ризик, з порушенням прав землекористувача, яким є ОСОБА_3, тому вказані особи не набувають право власності на вирощені на них посіви.

Із врахуванням установлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час укладення оспорюваного договору страхування ОСОБА_3 не вводив в оману страховика стосовно того, хто є власником урожаю сільськогосподарських культур, які вирощені на орендованих ним земельних ділянках, крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження факту недійсності вищевказаних договорів оренди землі, що б давало підстави вважати власником урожаю інших осіб, які обробили і засіяли вказані земельні ділянки, а не землекористувача земельних ділянок.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно установив, що станом на час укладення оспорюваного договору страхування і на час розгляду справи в суді ОСОБА_3 був і залишається власником урожаю (кукурудзи і соняшника), який був вирощений у 2014 році на орендованих ним земельних ділянках, у зв'язку із чим обґрунтовано визнав безпідставними доводи позивача про те, що відповідач не є власником урожаю сільськогосподарських культур, які вирощені на орендованих ним земельних ділянках.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позовних вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Так, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд виходив із того, що згідно з постановою про закриття кримінального провадження від 29 жовтня 2015 року № 0000249 на орендованій ОСОБА_3 земельній ділянці площею 12 га ОСОБА_6 було зібрано врожай соняшнику, а ТОВ « Агрохімцентр » на земельній ділянці площею 28,6154 га було зібрано врожай кукурудзи. Досудовим слідством встановлено, що зазначені земельні ділянки до 2013 року на законних підставах орендували відповідно ОСОБА_6 та ТОВ «Агрохімцентр». До закінчення дії договорів ними ці поля були оброблені та засіяні, а в подальшому у 2014 році зібрано врожай. Враховуючи зазначене, провадження закрито за відсутності у діях ОСОБА_6 та посадових осіб товариства складу кримінального правопорушення.

Апеляційний суд у рішенні зазначив, що про вказану обставину було відомо суду першої інстанції, однак на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: на порушення вимог процесуального законодавства відмовив у задоволенні клопотання позивача про виклик свідків, які володіли інформацією про обставини справи, ОСОБА_6 та директора ТОВ «Агрохімцентр»; не зажадав особистих пояснень ОСОБА_3 або його сина ОСОБА_7, який за дорученням відповідача брав участь у складанні акта огляду посівів сільськогосподарської культури 25 червня 2014 року перед укладанням оспорюваного договору.

Крім того, апеляційний суд виходив із того, що після укладення ОСОБА_3 договорів оренди земельних ділянок попередні орендарі оскаржували ці договори в різних судових інстанціях; вони ж провели комплекс сільськогосподарських робіт на цих земельних ділянках із вирощування врожаю, який застрахував відповідач, як свою власність, хоча 05 червня 2014 року він звернувся з позовом до суду до попередніх орендарів про визнання права власності на врожай, однак у листопаді 2014 року відмовився від позову.

За таких обставин апеляційний суд вважав, що під час укладення оспорюваного договору страхування ОСОБА_3, знаючи всі ці обставини, не повідомив страховика, тобто замовчував їх існування, а згідно з поясненнями представника позивача страховик не знав про ці обставини і не міг знати, а знаючи про них, в жодному разі не укладав би оскаржуваний договір.

Однак вищевказані висновки апеляційного суду суперечать зазначеним вище нормам матеріального та процесуального права та не мають вирішального значення у цій справі, адже позов подано із підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, - навмисне введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, однак відповідно до матеріалів справи позивачем не доведено факту наявності умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману, тобто, що позивач, укладаючи оспорюваний договір, діяв під впливом обману.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року скасувати, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак