Справа № 306/2271/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

19 травня 2016 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів - Власова С. О., Бисаги Т. Ю.

з участю секретаря - Рогач О. Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 15 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Свалявського районного суду від 15 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить це рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд. Позивач зазначає, що відповідачка підлягає виселенню з належного йому житлового будинку в АДРЕСА_1 оскільки веде аморальний спосіб життя, а тому проживання з нею в одному будинку є неможливим.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно статті 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 161 ЖК України).

Члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ст. 156 ЖК України).

У відповідності до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Звертаючись з позовом до суду позивач вказав, що він є єдиним власником житлового будинку в АДРЕСА_1 у квітні 2015 року він пустив відповідачку проживати у будинок разом із дітьми за взаємною згодою, однак відповідачка порушує правила співжиття, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, часто влаштовує сварки та бійки, принижує його перед сусідами, а неповнолітні діти образливо розмовляють з ним. Для свого захисту він неодноразово викликав працівників міліції. Крім того, відповідачка не приймає жодної участі в утриманні житлового будинку, його ремонті, оплаті послуг. В добровільному порядку відповідачка відмовляється звільнити займане приміщення, а тому позивач просив виселити відповідачку разом з її неповнолітніми дітьми.

Відмовляючи в задоволенні цих вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок належить позивачеві - ОСОБА_1, у будинку проживає позивач, а також його дочка ОСОБА_3 (відповідачка) разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н. та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3

При цьому, суд встановив, що між сторонами періодично виникають конфліктні ситуації, однак наявність достатніх підстав виселяти відповідачку та її неповнолітніх дітей з будинку немає, факти систематичного порушення відповідачкою правил співжиття, систематичного руйнування чи псування жилого приміщення або використання не за призначенням належними, допустимими та достатніми доказами не доведені.

У зв'язку з цим колегія констатує, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В даному випадку позивач ОСОБА_1 не довів належними, допустими та достатніми доказами того факту, що відповідачка ОСОБА_3 систематично порушує правила співжиття, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, часто влаштовує сварки та бійки, принижує його перед сусідами. Навпаки, в матеріалах справи є протокол засідання адміністративної комісії при виконкомі Плосківської с/р від 15 червня 2015 року (а.с.5), з якого вбачається накладення штрафу на позивача за завідомо неправдивий виклик поліції. Крім того, з листа служби у справах дітей Свалявської РДА від 20 квітня 2015 року (а.с.48) слідує, що з позивачем було проведено бесіду та попереджено про відповідальність за порушення прав дітей в користуванні житлом. Інших доказів в матеріалах справи немає.

Крім того, колегія констатує, що у матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на будинок АДРЕСА_1 З пояснень сторін та їх представників, даних у судовому засіданні в апеляційній інстанції слідує, що будинок не зареєстрований, однак збудований позивачем. За твердженням позивача він є єдиним його власником. За твердженням представника відповідача цей будинок було збудовано позивачем за час спільного проживання з ОСОБА_7, яка є матірю відповідачки ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.37).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с.36). Відповідачка на цей час була неповнолітньою, а тому за її твердженням прийняла спадщину за померлою матірю, у тому числі, частку права на спірний житловий будинок. У судовому порядку спори щодо права власності на цей будинок не розглядалися. Розглядалася лише справа про вселення. Копії відповідних рішень наявні у матеріалах справи (а.с.7).

За цих обставин, колегія вважає, що висновки місцевого суду є вірними, доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Свалявського районного суду від 15 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді