Справа № 462/4950/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/2572/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» (тепер-Публічне акціонерне товариство «Львівська залізниця», Відокремленого підрозділу «Львівська дистанція електропостачання Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця», з участю третіх осіб: виконуючого обовязки начальника Відокремленого підрозділу «Львівська дистанція електропостачання Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» ОСОБА_4, Первинної профспілкової організації Відокремленого підрозділу «Львівська дистанція електропостачання Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця», Дорожнього комітету профспілкової організації Львівської залізниці, про скасування наказу на звільнення, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

13 липня 2015 року позивач звернувся з позовом, з врахуванням збільшених вимог, прийнятих судом, про визнання незаконним його звільнення з роботи на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України; скасування наказу Львівської дистанції електропостачання Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» №46 від 8 липня 2015 року про припинення трудового договору (контракту) з позивачем в зв'язку з скороченням штату працівників; поновлення на роботі у Державному територіально-галузевому обєднанні «Львівська залізниця» на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу, машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду з 8 липня 2015 року; стягнення з Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» на користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 27 128,60 грн.; стягнення з Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 17 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 Вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що він був звільнений з посади водія автотранспортних засобів та машиніста автовишки та автогідропідіймача 8 липня 2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням чисельності штату працівників, відповідно до наказу від 8 липня 2015 року № 46. Вважає, що ніякого скорочення штату не відбулося, а його звільнили зі займаної посади на ґрунті особистих неприязних відносин між працівником та роботодавцем. Крім того, до моменту звільнення він був профгрупоргом цеху дистанційних майстерень (ЕЧМ) та членом профкому ВП «Львівська дистанція електропостачання», однак його було звільнено без згоди вищестоящого виборного органу профспілки залізничників і транспортних будівельників України. Стверджує, що діями відповідача йому нанесена моральна шкода.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Згідно зі ст.ст.3,4 ЦПК України, ст.ст. 12,15,16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб захисту цивільного права, який вона обирає вільно та власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_2 5 грудня 1984 року був прийнятий відповідачем на посаду водія автомобіля в Львівську дільницю енергопостачання в механічні майстерні, з 18 квітня 2006 року він працював на посаді водія автотранспортних засобів ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця». 8 липня 2015 року був звільнений зі займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням чисельності штату працівників, відповідно до наказу виконуючого обовязки начальника дистанції ОСОБА_4 (наказ № 46 ).

Відповідно до п.1.6 наказу № 976 від 31 грудня 2013 року «Про перегляд доплат працівникам дистанції» на позивача за його згодою було покладено виконання обовязків машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду та встановлено доплату за суміщення професії в розмірі 25% його годинної тарифної ставки та фактично відпрацьований час.

Пунктом 4.4.6 Положення про ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» передбачено, що начальник дистанції здійснює прийом на роботу, переміщення та звільнення працівників згідно з діючою номенклатурою відповідно до порядку, встановленого залізницею та чинним законодавством.

Згідно з наказом № 299/к від 25 червня 2015 року ДТГО «Львівська залізниця» з 29 червня 2015 року по 2 липня 2015 року виконання обовязків начальника ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» було покладено на головного інженера цього ж підрозділу ОСОБА_4

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року у п. 16 розяснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до листа ДТГО «Львівська залізниця» від 27 квітня 2015 року № НОТ-1/79 було запропоновано ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» привести у відповідність штатний розпис вказаної дистанції з дотриманням вимог чинного законодавства, вивести 0,4 штатної одиниці «Машиніст автовишки та автогідропідіймача» і одну штатну одиницю «Водій автотранспортних засобів» та ввести одну штатну одиницю «Машиніст автовишки та автогідропідіймача», оскільки в обовязки машиніста входить також керування автомобілем, і додаткової оплати за водіння автомобіля не передбачено.

Пунктом 1 наказу № 82 від 30 квітня 2015 року «Про зміни в штатному розписі» ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» було зобовязано інженера з організації та нормування праці привести у відповідність штатний розпис відповідно до кваліфікаційних вимог довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, Випуск 64 «Будівельні, монтажні та ремонтно-будівельні роботи. Будівництво метрополітенів, тунелів та підземних споруд спеціального призначення» по дистанційній майстерні з 1 липня 2015 року: 1.1. Ввести посаду: машиніст автовишки та автогідропідіймача 5 розряду -1 штатну одиницю з часовою тарифною ставкою 15,06 грн. 1. 2. Вивести посади: машиніст автовишки та автогідропідіймача 5 розряду 0,3 штатних одиниці з часовою тарифною ставкою 15,06 грн.; водій автотранспортних засобів 1 класу (спеціальний автомобіль, вантажопідйомність 4,44т) 1 штатна одиниця з часовою тарифною ставкою 13,20 грн.

Відповідно до наказу ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» № 83 від 30 квітня 2015 року «Про вивільнення і працевлаштування працівників дистанційних майстерень» з 1 липня 2015 року були скорочені посади машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду 0,3 штатних одиниці з часовою тарифною ставкою 15,06 грн. та водія автотранспортних засобів 1 класу (спеціальний автомобіль, вантажопідйомність 4,44т) 1 штатна одиниця з часовою тарифною ставкою 13,20 грн..

З матеріалів справи вбачається, що 30 квітня 2015 року відповідач належним чином письмовим повідомленням попередив позивача про наступне його вивільнення під розписку, про що свідчить особистий підпис позивача, який міститься в повідомленні (а.с.72). Цю обставину не заперечує позивач.

З аналізу двох штатних розписів ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» на 2015 рік станом на 30 квітня 2015 року та на 9 липня 2015 року вбачається, що з штату зазначеної дільниці виведені дві посади, а саме: машиніст автовишки та автогідропідіймача 5 розряду 0,3 штатних одиниці та водій автотранспортних засобів 1 класу, а введена була одна штатна одиниця - машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду.

Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

З аналізу вищевказаної норми ГК України слідує, що визначення чисельності працівників та штатного розпису є виключною компетенцією власника або уповноваженого органу підприємства (установи), а відтак твердження позивача, що виведення двох вищевказаних посад, які він займав, з штатного розпису ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця». Суд підставно не взяв до уваги, оскільки це не стверджено належними та допустимими доказами.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до вірного висновку, що у відповідача мало місце зміна в організації виробництва і праці, а саме у ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» відбулося скорочення чисельності та штату працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

З письмового повідомлення від 30 квітня 2015 року про вивільнення вбачається, що відповідач одночасно з попередженням про звільнення запропонував позивачу інші посади, які були вакантні на той час у ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця», зокрема, позивачу була запропонована посада машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду з часовою тарифною ставкою 15,06 грн., яка вводилася до штатного розпису замість двох виведених посад машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду 0,3 штатних одиниці та водія автотранспортних засобів, на яких власне і працював позивач до його звільнення.

Встановлено, що позивач відмовився від всіх запропонованих йому посад, що підтверджується актом № 1 від 11 червня 2015 року, який складений працівниками ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця». Цю обставину позивач підтвердив при розгляді профспілковою організацією питання про його звільнення та не заперечив у судовому засіданні.

8 липня 2015 року позивачу повторно були запропоновані посади, які були вакантні в ДТГО «Львівська залізниця», від яких позивач повторно відмовився, що підтверджується актом № 2 від 8 липня 2015 року, який складений працівниками ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» .

Позивачу неодноразово пропонувалося представниками відповідача та третіх осіб зявитися в адміністрацію ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» для написання заяви про його працевлаштування, проте позивач ніяким чином на вказані пропозиції не відреагував.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відповідачами не було порушені вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України стосовно пропозиції роботи позивачеві при здійсненні процедури його звільнення з роботи.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 та пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина пер на ст. 43 КЗпП України).

Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Згідно з довідкою первинної профспілкової організації ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» від 20 серпня 2015 року № 23 позивач до моменту звільнення був профгрупоргом цеху дистанційних майстерень (ЕЧМ) та членом профкому ВП «Львівська дистанція електропостачання».

Адміністрація ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» звернулася до профспілкового комітету зазначеного відокремленого підрозділу з поданням від 15 червня 2015 року № 600 про надання згоди на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

З витягу протоколу засідання профспілкового комітету ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» від 25 червня 2015 року № 139, на якому був присутній позивач, вбачається, що профспілковий комітет надав згоду на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, виборний орган профспілки, членом якої є позивач, надав попередню згоду на його звільнення.

15 червня 2015 року адміністрація ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» звернулася до Дорожнього комітету профспілкової організації Львівської залізниці, який є вищестоящим органом профспілки, членом якої є позивач, з аналогічним поданням № 601 про надання згоди на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке отримане адресатом 16 червня 2015 року.

Частиною 3 статті 43 КЗпП України передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

На час звільнення позивача 8 липня 2015 року відповідач не мав письмової згоди від Дорпрофсожу Львівської залізниці на звільнення позивача, оскільки рішення по поданню № 601 від 15 червня 2015 року в трьохденний строк так і не було прийняте. Зазначена обставина визнається сторонами та їх представниками в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року розяснено, що встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Встановлено, що 13 серпня 2015 року президія Доржпрофсожу Львівської залізниці постановою № П-27 надала згоду на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України по скороченню штату працівників, що підтверджується витягом з протоколу № П-27 08.10.2015 року (а.с.157).

Виборний орган профспілки, членом якої є позивач ОСОБА_2, надав попередню згоду на його звільнення. Відповідач завчасно звернувся до вищестоящого виборного органу цієї професійної спілки з поданням про надання згоди на звільнення позивача, і на час розгляду справи судом першої інстанції така згода отримана. У відповідача мало місце скорочення чисельності і штату працівників. Позивач категорично відмовляється працювати на будь-якій іншій посаді, крім тої, яка була виведена зі штатного розпису.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності; суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що звільнення позивача було проведено відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, наказом ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» від 24 листопада 2015 року № 27 «Про зміну в штатному розписі» посада машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду з часовою тарифною ставкою 15,06 грн. виведена зі штатного розпису дистанції, а автомобіль ЗІЛ-131, реєстраційний номер ВС 5496АР, на якому працював позивач, був переданий відповідачем у ВП «Рівненська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця», що підтверджується актом приймання-передачі транспортного засобу від 24 листопада 2015 року.

Звільнення позивача було проведено відповідачем з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, а тому підстав для скасування наказу від 8 липня 2015 року № 46 про звільнення ОСОБА_2 з посади водія автотранспортних засобів немає, та відсутні підстави для поновлення позивача на зазначеній посаді.

Щодо позовних вимог про поновлення позивача на посаді машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду, то така вимога є безпідставною, оскільки позивач не приймався відповідачем на роботу на вказану посаду, крім того, позивач особисто не дав згоду відповідачу працювати на вказаній посаді, коли така була запропонованих йому серед наявних вакантних посад.

Позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, є похідними від позовних вимог про скасування наказу на звільнення та поновлення на роботі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення позивача проведено правомірно, з дотриманням процедури, визначеної чинним законодавством, що дає підстави для висновку про відсутність порушення трудових прав позивача. Підстави для відшкодування моральної шкоди в користь позивача відсутні, оскільки на обґрунтування наявності такої шкоди не надано жодних доказів.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний звязок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Залізничного районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді