Справа № 605/238/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"08" червня 2016 р. Підгаєцький районний суд Тернопільської області в складі головуючої судді Ігнатової Г.В. при секретарі Лежигубській О.В з участю позивача ОСОБА_1. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Підгайці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бронгалівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно по закону,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в Підгаєцький районний суд з позовом до Бронгалівської сільської ради Підгаєцького району про визнання права власності на спадкове майно, що складається з житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: с. Михайлівка вул.Центральна,35 Підгаєцького району Тернопільської області, в цілому.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 14.08.1991 року помер її батько ОСОБА_2. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із 1/2 частини житлового будинку, з надвірними будівлями, розташованого за адресою: с. Михайлівка вул.Центральна,35 Підгаєцького району Тернопільської області. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_2 є мати позивача ОСОБА_3, яка померла 20.11.1993р., не оформивши прийняття спадщини встановленому порядку. Позивач, яка є дочкою і єдиним спадкоємцем після смерті батьків, прийняла спадщину вступивши в управління та володіння спадковим майном та звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на права власності спадкодавців за кожним на спірну частину житлового будинку з надвірними будівлями. Інших спадкоємців не має.

Оскільки позивач позбавлена можливості в нотаріальному порядку встановити за собою право власності на спадкове нерухоме майно, то вона звернулася із даним позовом до суду.

У судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві. Вважає, що має право на спадкування, так як є єдиним спадкоємцем, а інших спадкоємців у померлих її батьків небуло, після смерті вона прийняла спадщину так як продовжила проживати в спадковому будинку своїх батьків та користуватись майном померлих, що у відповідності до вимог ст.. 549 ЦК УРСР на той час свідчило про прийняття нею спадщини, тому просила визнати за нею право власності на 1/1 ідеальної частини житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування по закону, що залишилось не успадкованим в нотаріальному порядку після смерті батька та матері ,оскільки в іншому порядку прийняти спадщину невидається можливим.

Відповідач , представник Бронгалівської сільської ради у судове засідання не з'явився, однак завчасно надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Бронгалівська сільська рада на території якої розташоване незареєстроване нерухоме майно, не заперечувала проти визнання права власності на вказаний будинок за позивачем.

Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, в їхній сукупності, суд приходить до наступного висновку,

Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями в яком проживали батьки позивача: її батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_3, за адресою с.Михайлівка вул.Центральна,35 Підгаєцького району , мав статус колгоспний двір та на час припинення існування колгоспного двору , в даному будинковолодінні проживала двоє осіб, членів колгоспного двору, отже кожному із них належало по ? частині будинку.

Технічний паспорт на вказаний житловий будинок виготовлений (а.с. 6-9). Будинок збудовано у 1965 році на земельній ділянці, відведеній для будівництва (а.с. 9). Згідно погосподарської книги у вказаному будинку проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується довідкою Бронгалівської сільської ради №418 від 17.11. 2015 року (а.с. 11).

За правилами ст.ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР у редакції, чинній до 16 грудня 1993 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної вланості.

15 квітня 1991 року введено в дію Закон України „Про власність, яким передбачено право спільної сумісної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності(зі змінами та доповненнями) розяснено, що положення ст. 17, 18 Закону України „Про власність щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Відповідно до чинного на той час законодавства будівлі у сільській місцевості не підлягали державній реєстрації, оскільки дія Інструкції „Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР" від 31.01.1966 року не поширювалась на сільську місцевість.

З матеріалів справи також вбачається, що 14серпня 1991 року ОСОБА_2 помер (свідоцтво про смерть серії 11-ИД №292277 від 15.08.1991 року) Спадщина відкрилася на належних йому 1/2 ідеальної частки, житлового будинку з надвірними будівлями за вищезазначеною адресою, спадкоємцем якої за законом є: його дружина та дочка , як спадкоємці першої черги. Інших спадкоємців не встановлено

Дружина померлого, мати позивача, ОСОБА_3, прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом своєчасної подачі відповідних заяв до Теребовлянської державної районної нотаріальної контори (спадкова справа № 156 за 1992 р.).

З урахуванням вимог ст. 549 та 553 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року яка діяла на час виникнення правовідносин) як власник 1/2 частини вказаного житлового будинку ОСОБА_3 набула право на спадкове майно померлого її чоловіка ОСОБА_2 в тому числі і належної спадкодавцю частини житлового будинку з надвірними будівлями в порядку прийняття спадщини по закону, проте свідоцтва на право на спадкове майно в склад чкогго увійшло ? вказаного житлового будинку їй не видано.

20.11.1993р. померла ОСОБА_3.

Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Згідно з вимогами ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Спадщину після смерті матері фактично прийняла позивач , повністю вступила у володіння спадковим майном .Самостійно продовжила проживати у спадковому будинку батьків та продовжує утримувати цей будинок на даний час, оплачує комунальні послуги та обробляє земельну ділянку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 не може отримати свідоцтво про право на спадщину та оформити право власності на житловий будинок, оскільки такий побудований у 1965 році, коли набуття права власності на нерухоме майно не пов'язувалося з його державною реєстрацією, тому такий не зареєстрований.

31 березня 2016 року Підгаєцька державна нотаріальна контора, розглянувши подану позивачем заяву про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом листом відмовили у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок.( а.с.21)

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1950 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Отже, за вказаними Указом і постановою підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов ВСУ, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013 року у справі № 6-137цс13, яка згідно зі статтею 3607 ЦПК є обов'язковою для судів.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31 січня 1966 року.

За змістом зазначеного нормативного акту виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Згідно Інформаційного листа ВССУ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при розгляді справ про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування в зв'язку із неможливістю спадкоємця, який прийняв спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем, суди повинні враховувати, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди, які належать громадянам і були побудовані до указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22.01.1979 «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель», і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних).

Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 9.06.98 № 121 обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введено лише з 29.06.98 року - дня набрання чинності Інструкції.

Таким чином, права, набуті у власність до 29.06.98 року з дотриманням установленого порядку набуття, однак без держреєстрації, є такими, що набуті в установленому законом порядку.

Як роз'яснив ВССУ в обов'язкових для всіх судів України правових позиціях, викладених в п.1 Інформаційного листа № 10-1387/0/4-12д від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» «…право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (01.07.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає в зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення».

Відповідно до діючого на період з 1952 по 1998 роки законодавства щодо оформлення права власності на збудовані в сільській місцевості житлові будинки прийнятий в експлуатацію будинок вносився до погосподарської книги відповідної сільської ради.

Оскільки згідно запису в погосподарській книзі власником житлового будинку за адресою в с.Михайлівка вул.Центральна,35 Підгаєцького району, вважалися ОСОБА_2 та ОСОБА_3, спадкоємцем яких є позивач, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.6, 524, 526, 548, 549 ЦК України (в редакції 1963 року), постановою Верховного Суду України, від 30.05.2008, № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" , ст.ст. 10, 11,209, 213-215,218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/1 ідеальної частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою с. Михайлівка вул.Центральна,35 Підгаєцького району Тернопільської області в порядку спадкування за законом після смерті батьків : ОСОБА_2, померлого 14.08.1991 року та ОСОБА_3, померлої 20.11.1993р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Підгаєцький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: підпис ОСОБА_4