У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк) звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 24 травня 2006 року № DNH4KP82251627 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 3 586 грн 69 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08 % на рік, кінцевий термін повернення - 23 травня 2008 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки від 20 жовтня 2010 року № 167. Відповідач порушив умови договору, у зв'язку з чим станом на 26 листопада 2013 року виникла заборгованість у розмірі 50 049 грн 02 коп., а саме: 3 254 грн 42 коп. - заборгованість за кредитом; 15 626 грн 30 коп. - заборгованість за процентами за користуванням кредиту; 0 грн - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 28 308 грн 82 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Позивач просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 40 049 грн 02 коп., витрати за надання юридичної допомогу у розмірі 3 200 грн. та судові витрати, стягнути солідарно з відповідачів 10 тис. грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений термін.

Установлено, що відповідно до договору від 24 травня 2006 року № DNH4KP82251627 ОСОБА_3 отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 3 586 грн 69 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08 % на рік, з кінцевим термін повернення - 23 травня 2008 року.

Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, укладеним із ПАТ «Акцент-Банк».

У зв'язку з неналежним виконанням умов укладеного договору виникла заборгованість.

Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність установлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК Українивстановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульоване з використанням обмежувальної частки «лише» (зі значенням «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто ця норма встановленює суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачає випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Отже, як загальна, так і спеціальна позовна давність має диспозитивний, а не імперативний характер застосування.

Матеріали справи не містять заяви про застосування строку позовної давності.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізу норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність не може застосовуватися за жодних обставин, оскільки можливість її застосування пов'язується лише з наявністю про це заяви сторони у спорі.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15, від 17 лютого та 16 березня 2016 року у справах № 6-1844цс15 та № 6-1415цс15.

Положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 1 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту іспрямований нате,щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метоюзахисту прав споживачаяк слабшоїсторонни договору споживчого кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин суд у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув та дійшов передчасних висновків.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції у порушення ст. 303 ЦПК України, на вказане уваги не звернув і апеляційний суд.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак