Справа № 142/974/15-ц Провадження № 22-ц/772/1278/2016Головуючий в суді першої інстанції Зарічанський В. Г.
Категорія 27Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Сала Т.Б., Зайцева А.Ю.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 03 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2012 році ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 12000 гривень зі строком повернення до кінця 2014 року, про що було написано розписку від 07.04.2014 року. Відповідач взятих на себе зобов'язань з повернення боргу не виконує, повернувши позивачу лише 1000 гривень. Враховуючи наведене просив стягнути з ОСОБА_3 11000 гривень боргу.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 03 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 04 квітня 2014 року в розмірі 11000 гривень.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3оскаржує його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення не відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, а тому просив його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 07.04.2014 року між сторонами у справі було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти на суму 12000 гривень зі строком повернення до кінця 2014 року, про що була складена відповідна розписка (а.с.4).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З виписки належної ОСОБА_2 банківської карти вбачається, що ОСОБА_3 12.02.2015 року перерахував позивачу 993,01 гривню.

Решту боргу ОСОБА_3 не повернув, чим порушив взяті на себе зобов'язання по розписці від 07.04.2014 року.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 5 частини 2 статті 16 ЦК України встановлено примусове виконання обов'язку в натурі, як спосіб захисту цивільних прав та інтересів.

Посилання ОСОБА_3, викладені в апеляційній скарзі, про те, що ним фактично не було отримано грошових коштів, спростовується наступним.

Відповідно до правової позиції від 18.09.2013 року висловленої Верховним Судом України у цивільній справі №6-63цс13 за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Окрім того, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 повернув ОСОБА_2 частини боргу, таким чином своїми діями визнавши наявність заборгованості.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судова колегія не приймає до уваги показів свідків, у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Належні та допустимі докази того, що з боку ОСОБА_2 було здійснено тиск на ОСОБА_3, під час підписання останнім розписки, в матеріалах справи відсутні.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на обставинах та матеріалах справи, відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для скасування його відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Сало Т.Б.

_______ Зайцев А.Ю.