Справа №359/1305/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Саган В.М.

при секретарі Степаненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борисполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що 30.04.2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики відповідно до якого позивач передав відповідачу ОСОБА_2 53 000 грн. 00 коп., які він зобовязався повернути позивачу до 30.10.2015 року. ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, яка під час укладення договору позики, відповідачем ОСОБА_2, власноручною розпискою засвідчила, що її чоловік бере у позивача 53 000 грн. 00 коп. в інтересах сімї, і що вказаний борг є спільним боргом подружжя, з огляду на що позивач вважає, що вона має бути солідарним боржником у вказаній справі. За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором позики у розмірі 53 000 грн. 00 коп., інфляційні нарахування у розмірі 3 074 грн. 00 коп., проценти на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 9 756 грн. 06 коп., 3% річних у розмірі 452 грн. 49 коп., а всього на загальну суму 66 282 грн. 55 коп.

Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просить проводити розгляд справи без його присутності, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання повторно не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, відповідно до ст.74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності та заперечень щодо позову не надходило, в звязку з чим, суд ухвалив розглядати справу без їхньої присутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 30 квітня 2015 року між позивачем, ОСОБА_1, та відповідачем, ОСОБА_2, було укладено договір позики відповідно до якого позивач передав відповідачу ОСОБА_2 53 000 грн. 00 коп., які він зобовязався повернути позивачу до 30.10.2015 року. ( а.с.7).

Відповідач ОСОБА_3 під час укладення договору позики, відповідачем ОСОБА_2, власноручною розпискою засвідчила, що її чоловік бере у позивача 53 000 грн. 00 коп. в інтересах сімї, і що вказаний борг є спільним боргом подружжя. ( а.с.7). Той факт, що відповідачі перебувають у шлюбі підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження І-БК №166949 від 19.04.1998 року. ( а.с.16). Факт передачі грошей підтверджується власноручною розпискою відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов'язання щодо повернення боргу, внаслідок чого виникла заборгованість.

У відповідності положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж кількості.

Згідно ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За змістом ст. 369 ЦК України, ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Як встановлено, відповідач ОСОБА_3 надала свою згоду на отримання її чоловіком у позивача у борг грошових коштів у розмірі 53 000 грн. 00 коп., та визнала вказаний борг спільним боргом подружжя.

З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами позивача, що у вказаній справі відповідач ОСОБА_3 має бути солідарним боржником за зобовязаннями свого чоловіка ОСОБА_2

Разом з тим, в силу вимог ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За таких обставин з відповідачів слід стягнути солідарно на користь позивача борг у розмірі 53 000 грн. 00 коп. в рахунок основного боргу за договором позики.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 вересня 2015 року, № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме:суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання,проценти за позикою нараховані відповідно до договору або облікової ставки НБУ за весь час користування коштами, 3% річних від простроченої суми, які підлягають стягненню незалежно один від одного, при чому, проценти за користування позикою мають нараховуватися з моменту отримання боржником коштів.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, чинне законодавство, у випадку порушення однією особою своїх зобов'язань, передбачає грошову компенсацію іншій стороні, яка була позбавлена можливості користуватися певний час належними їй до сплати грошовими коштами, у зв'язку з несвоєчасним поверненням їх від боржника (після примусового стягнення тощо).

Тобто, формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтоване на компенсаційний, а не штрафний характер. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідальність передбачена у вказаній статті, полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат.

Суд погоджується з розрахунком 3% річних за період з 30.10.2015 року по 10.02.2016 року, розрахованого позивачем, що становить 452 грн. 49 коп., та який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13 січня 2016 року, № 6-3019цс15, нарахування інфляційних витрат на суму боргу входить до складу грошового зобовязання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Сума боргу з урахуванням індексів інфляції за період з 30.10.2015 року по 10.02.2016 року складає 3 074 грн. 00 коп., та підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Суд погоджується з розрахунком процентів на рівні облікової ставки НБУ за період з 01.05.2015 року по 10.02.2016 року, який надано позивачем з урахуванням кількості днів користування позикою, облікової ставки НБУ у відповідні періоди. Розмір процентів складає 9 756 грн. 06 коп., який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача

Відповідно до ст.. 541 ЦК України, солідарний обов»язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у неподільності предмета зобов»язання, разом з тим, солідарний порядок стягнення судових витрат цивільним процесуальним кодексом України не передбачено.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку , про необхідність стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за за договором позики у розмірі 53 000 грн. 00 коп., інфляційні нарахування у розмірі 3 074 грн. 00 коп., проценти на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 9 756 грн. 06 коп., 3% річних у розмірі 452 грн. 49 коп., а всього 66 282 грн. 55 коп.

Відповідно ст..88 ЦПК України, витрати позивача, пов»язані зі сплатою судового збору, підлягають стягненню з відповідачів з кожного окремо у рівних частках, тобто по 331 грн.41 коп. з кожного. В решті позову- відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 541, 543, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,ст.ст. 10, 60, 88, 169, 212-215 ЦПК України, -

Вирішив:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 53 000 грн. 00 коп., інфляційні нарахування у розмірі 3 074 грн. 00 коп., проценти на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 9 756 грн. 06 коп., 3% річних у розмірі 452 грн. 49 коп., а всього 66 282 грн. 55 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 судові витрати по 331 грн.41 коп. з кожного.

В решті позову- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.М. Саган