Справа № 462/4449/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Ящук К.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6

представника третьої особи ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 та Залізничного районного відділу у м.Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки і піклування, Львівське комунальне підприємство «Сяйво», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням і зобов'язання зняти цих осіб з реєстраційного обліку,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_3 та її малолітню доньку ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги мотивує тим, що співвласниками вказаної квартири - по 1/3 частки є вона і її сини ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Окрім них в цьому житлі зареєстровані відповідачі - її внучка - донька сина ОСОБА_6 - ОСОБА_3 із малолітньою донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому про реєстрацію малолітньої у квартирі вона дізналася лише нещодавно, отримавши довідку у ЛКП «Сяйво», ОСОБА_3 зареєструвала доньку у квартирі без її згоди. Проте відповідачі у даній квартирі після одруження ОСОБА_3 вже 10 років не проживають, переїхали жити в с.Заверещиця Городоцького району Львівської області в будинок чоловіка ОСОБА_3, де дитина навчається у школі. В квартирі немає жодних речей відповідачів, ОСОБА_3 протягом 10 років не цікавиться квартирою, не оплачує житлово-комунальні послуги. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Посилаючись на ч.2 ст.405 ЦК України, зазначає, що відповідачі втратили право користування квартирою, їхня реєстрація в цьому житлі, яке є її власністю, перешкоджає у реалізації її права власності у повному обсязі, в тому числі впливає на розмір житлово-комунальних послуг.

В судовому засіданні позивач і її представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та доповнили, що реєстрація відповідачів в квартирі порушує права позивача, вона змушена сплачувати додаткові кошти за комунальні послуги, оскільки в квартирі формально зареєстровані, але не проживають відповідачі. При цьому вони мають повноцінне житло для проживання - будинок у с.Заверещиця, де фактично мешкають протягом 10 років, а не користуються квартирою на АДРЕСА_1 без поважних причин. Просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки, та її представник проти задоволення позову заперечили, зазначивши, що ОСОБА_3 під час навчання у м.Львові з 1999 року по 2005 рік проживала в квартирі на АДРЕСА_1. У 2000 році вона була зареєстрована у цій квартирі зі згоди її співвласників, оскільки в сім'ї була домовленість про те, що вона буде в подальшому проживати в цьому житлі. Після народження доньки ОСОБА_8 дитина була також зареєстрована у квартирі. Так як ОСОБА_3 була матір'ю-одиначкою, їй було важко справлятися з дитиною і вона тимчасово переїхала в с.Заверещиця в будинок, де живуть її батьки. При цьому часто навідувалась у спірну квартиру, де на той час поселилася зі згоди співвласників її рідна сестра ОСОБА_10 з сім'єю. За домовленістю сестра з чоловіком мали добудувати свій будинок в с.Заверещиця, а вона мала повернутися жити у квартиру до м.Львова. Проте сестра з сім'єю продовжує жити у квартирі, тому вона не може користуватись цим житлом не з власної волі. У 2015 році відношення позивача до внучки різко змінилося, вона заперечує проти проживання ОСОБА_3 у квартирі. Зараз ОСОБА_3 проживає з чоловіком ОСОБА_11, донькою і сином в будинку на АДРЕСА_2. Цей будинок належав матері чоловіка ОСОБА_12, яка померла, спадкоємцями є ОСОБА_11, його брат і сестра. Будь-якого житла у власності ні у ОСОБА_3, ні у її доньки ОСОБА_8 немає. Просять в задоволенні позову відмовити.

Третя особа - ОСОБА_5 позов підтримав, зазначивши, що відповідачі більше 10 років не проживають у квартирі без поважних причин, не цікавляться такою, не надають кошти на її ремонт і утримання. Просить позов задовольнити.

Третя особа - ОСОБА_6 проти позову заперечив та пояснив, що за домовленістю з його батьками в спірній квартирі повинна була жити ОСОБА_3 Донька була зареєстрована в цьому житлі зі згоди його матері. За спільною згодою членів сім'ї вони тимчасово поселили у квартиру другу доньку ОСОБА_10, на той час доки остання з чоловіком ОСОБА_13 не закінчать будівництво будинку в с.Заверещиця. Саме тому ОСОБА_3 з донькою не проживають у квартирі. Однак ОСОБА_13 хоче жити в м.Львові і не бажає завершувати будівництво в с.Заверещиця, тому відносини в сім'ї зіпсувалися, кожен зайняв певну сторону і виник конфлікт. Він як співвласник квартири не заперечує і наполягає на реєстрації відповідачів у спірній квартирі. Просить в позові відмовити.

Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування, проти задоволення позову заперечила, покликаючись на безпідставність такого і що за обставин, які склалися, у випадку задоволення позову малолітня дитина не буде мати місця реєстрації і фактично залишиться без житла, оскільки теперішній чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_11 протягом тривалого часу так і не усиновив доньку дружини, а тому ця дитина не має відношення до його власності чи житла. Просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідач Залізничний районний відділ у м.Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області і третя особа ЛКП «Сяйво», які були належним чином повідомленими про час, день та місце розгляду справи, в не забезпечили явку в судове засідання своїх уповноважених представників, про причини неявки таких суд не повідомили.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності в рівних частках по 1/3 позивачу ОСОБА_1 і її синам ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в якій окрім співвласників зареєстровані внучка позивача, донька ОСОБА_6 - ОСОБА_3 з 2000 року із малолітньою донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 6-8, 60).

ОСОБА_3 щодо доньки ОСОБА_8 є одинокою матір'ю, в зв'язку з чим отримує відповідну державну допомогу (а.с. 77).

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 під час навчання у м.Львові жила у бубці ОСОБА_1 По закінченню навчання і після одруження з ОСОБА_11 відповідач проживає в с.Заверещиця Городоцького району Львівської області, де мешкає на АДРЕСА_2, з чоловіком, їхнім спільним сином і її донькою ОСОБА_8, відтак не користується квартирою на АДРЕСА_1 більше 10 років.

Наведене підтверджується поясненнями сторін, третіх осіб, показаннями свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_10, актами ЛКП «Сяйво» від 05.02.2015 року, 08.04.2015 року та 03.06.2015 року (а.с. 9-11), довідкою Повітненської сільської ради Городоцького району Львівської області від 29.07.2015 року № 158 (а.с. 47).

Згідно довідки Заверещицької ЗОШ І-ІІІ ступенів «Берегиня» від 29.07.2015 року № 127 (а.с. 46) ОСОБА_8 навчається у п'ятому класі цієї школи.

Вказаний будинок, де проживають відповідачі, належав матері ОСОБА_11, яка ІНФОРМАЦІЯ_3 померла і заповіла такий своїм дітям: ОСОБА_11, його братові і сестрі (а.с.86-88). Інше житло для проживання, на яке би вони мали законне право, окрім спірної квартири, у відповідачів відсутнє.

Крім цього, встановлено, що в квартирі на АДРЕСА_1 окрім позивача протягом 12 років мешкає рідна сестра відповідача ОСОБА_10 разом з чоловіком і двома дітьми. Зі слів останньої вона була зареєстрована у квартирі в лютому 2016 року.

Як встановлено з пояснень ОСОБА_3 і її батька ОСОБА_6, у співвласників житла була домовленість, що в спірній квартирі буде жити ОСОБА_3 За спільною згодою членів сім'ї ОСОБА_10 тимчасово поселилася у квартиру, на той час доки вона з чоловіком ОСОБА_13 не закінчать будівництво будинку в с.Заверещиця.

Дані обставини підтвердила ОСОБА_10, будучи допитаною як свідок у справі, зазначивши зокрема, що сестра ОСОБА_1 мала йти жити до м.Львова, а вона повинна була переїхати в будинок в с.Заверещиця, однак коштів на завершення будівництва немає, ніхто їй з чоловіком з цим будівництвом щоб його закінчити не допомагає, тому вона живе і буде жити з сім'єю в квартирі у м.Львові.

Згідно довідки Повітненської сільської ради Городоцького району Львівської області (а.с.76), ОСОБА_13 виділена земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва житлового будинку в АДРЕСА_3.

Свідок ОСОБА_17, яка є рідною сестрою померлого чоловіка позивача ОСОБА_18, підтвердила, що до недавнього часу в сім'ї ОСОБА_18 була домовленість, що в квартирі у м.Львові буде проживати відповідач ОСОБА_3 На цьому наполягав і її покійний брат ОСОБА_18

На спростування наведеного позивачем не надано належних і допустимих доказів.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

У відповідності до частини 4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України).

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла.

З огляду на встановлені обставини справи, наведені положення законодавства, оскільки ОСОБА_3 з малолітньою донькою не проживає більше 10 років у квартирі на АДРЕСА_1 в силу того, що таке житло за попередньою домовленістю співвласників протягом цього часу займає рідна сестра відповідача ОСОБА_10, котра вселилася із сім'єю в квартиру тимчасово на час побудови власного житла в с.Заверещиця Городоцького району м.Львова і на час розгляду справи спірне житло не звільнила, то суд приходить до переконання, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних причин.

Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Зі змісту ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст.ст. 355, 356 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як достовірно встановлено судом і підтверджується наведеними доказами, між співвласниками житла була домовленість щодо проживання ОСОБА_3 у квартирі на АДРЕСА_1 і що вона тимчасово залишає це житло у зв'язку з вселенням в таке на певний час ОСОБА_10, через конфлікт у сім'ї на даний час позивач і її син ОСОБА_5 заперечують проти цієї домовленості, а ОСОБА_6 наполягає на тому, щоб відповідачі залишались зареєстрованими у квартирі, оскільки вони мають право користуватись такою.

Доводи позивача, що ОСОБА_3 не несе витрат на обслуговування квартири, проведення ремонтних робіт не можуть слугувати підставою втрати нею і її малолітньою донькою права на житло, оскільки сторони не позбавлені права щодо вирішення у встановленому законом порядку питання щодо витрат на житло, крім цього невиконання наймачем чи членом його сім'ї обов'язків з утримання житла не віднесено законом до підстав, які визначають і впливають на збереження права користування житлом за тимчасово відсутньою особою.

Крім цього, встановлено, що відповідачі не мають у власності, а малолітня ОСОБА_8 законних підстав користування іншим житлом, окрім спірної квартири, і у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_1 малолітня буде позбавлена будь-якого житла для проживання, що є недопустимим.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що у позовних вимогах щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою на АДРЕСА_1 і зняття їх з реєстраційного обліку за цією адресою необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 та Залізничного районного відділу у м.Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання ОСОБА_3 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою на АДРЕСА_1 і зобов'язання Залізничний районний відділ у м.Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області зняти цих осіб з реєстраційного обліку за вказаною адресою - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.