ухвала

іменем україни

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємця ОСОБА_4, приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа - ОСОБА_5, про відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою приватного підприємця ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного підприємця ОСОБА_4 (далі - ПП ОСОБА_4), приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 22 січня 2014 року ОСОБА_5, керуючи автомобілем - сідловим тягачем марки «Рено Магнум», державний номерний знак НОМЕР_1, з напівпричепом «Кроне», державний номерний знак НОМЕР_5, що належить ПП ОСОБА_4, не дотримався безпечної швидкості та дистанції до транспортного засобу, що рухався попереду, а також не врахувавши особливості вантажу, що перевозився, не впорався з керуванням транспортним засобом, виїхав на узбіччя, де допустив зіткнення із припаркованим на узбіччі автомобілем ВАЗ-2107, державний номерний знак НОМЕР_2. Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України кримінального правопорушення і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов'язки, передбачені п. п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України. Позивач зазначав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) він отримав травми, які за своїм характером є тілесними ушкодженнями, які належать до категорії тяжких та є небезпечними для життя, а його автомобіль також зазнав пошкодження. Цивільно-правова відповідальність власника вантажного автомобіля - сідлового тягача «Рено Магнум», державний номерний знак НОМЕР_1, та напівпричіпа «Кроне», державний номерний знак НОМЕР_5, була застрахована у ПрАТ «УПСК». Посилаючись на те, що йому завдані майнові та моральні збитки, позивач просив стягнути на його користь з ПрАТ «УПСК» 16 532 грн 01 коп. - витрати на лікування, 18 547 грн 75 коп. - майнові збитки, завдані пошкодженням автомобіля, 1 300 грн - витрати за послуги спеціаліста - автотоварознавця та 826 грн 60 коп. на відшкодування моральної шкоди; з ПП ОСОБА_4 - 199 173 грн 40 коп. на відшкодування моральної шкоди та 6 000 грн - витрати на правову допомогу і судові витрати.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь ОСОБА_3 витрати на лікування у розмірі 16 532 грн, майнову шкоду - 18 547 грн 75 коп., витрати на проведення експертизи - 1 300 грн та моральну шкоду - 825 грн, а всього - 37 205 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПрАТ «УПСК» відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ПП ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ПП ОСОБА_4 8 921 грн 25 коп. - витрати на лікування, 18 547 грн 75 коп. - майнова шкода, 50 000 грн - на відшкодування моральної шкоди та 1 300 грн - витрати на проведення експертизи, а всього - 78 769 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПП ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 22 січня 2014 року ОСОБА_5, керуючи автомобілем - сідловим тягачем марки «Рено Магнум», державний номерний знак НОМЕР_1, з напівпричепом «Кроне», державний номерний знак НОМЕР_5, не дотримався безпечної швидкості, не впорався з керуванням транспортним засобом, виїхав на узбіччя, де допустив зіткнення із припаркованим на узбіччі автомобілем ВАЗ-2107, державний номерний знак НОМЕР_2, належним ОСОБА_3

Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України кримінального правопорушення і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов'язки, передбачені п. п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо цивільного позову прокурора (а. с. 6, 7).

Вказаним вироком встановлено факт спричинення потерпілому ОСОБА_3 тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів серії НОМЕР_6 та НОМЕР_7, виданих Луцьким ВРЕР РДАІ УМВС України в Волинській області 03 жовтня 2009 року та 26 червня 2009 року відповідно, власником вантажного автомобіля - сідлового тягача «Рено Магнум», державний номерний знак НОМЕР_1, та напівпричепа «Кроне», державний номерний знак НОМЕР_3, є ОСОБА_4

Цивільно-правова відповідальність власника зазначених наземних транспортних засобів була застрахована в ПрАТ «УПСК», що підтверджується полісами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/7060072 та № АС/7060074, строком дії з 23 жовтня 2013 року до 22 жовтня 2014 року включно (а. с. 8 , 9) .

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 29 жовтня 2014 року № 235/14, складеного приватним підприємцем ОСОБА_6, який є спеціалістом - автотоварознавцем, вартість матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП власнику автомобіля ВАЗ-2107, державний номерний знак НОМЕР_4, становить 18 547 грн 75 коп. (а. с. 11-21).

Послуги спеціаліста - автотоварознавця позивачем оплачені у розмірі 1 300 грн (а. с. 10).

Також згідно з оригіналами чеків, платіжних доручень та довідок комунального закладу «Першотравенська центральна міська лікарня» від 18 листопада 2015 року про стаціонарне лікування потерпілого за період з 22 січня 2014 року по 14 лютого 2014 року та з 30 березня по 03 квітня 2015 року витрати ОСОБА_3 на лікування склали 8 921 грн 25 коп. Лікарські засоби і вироби медичного призначення були придбані за власні кошти ОСОБА_3, оскільки були відсутні під час його стаціонарного лікування в лікувально-профілактичному закладі.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог, заявлених до ПрАТ «УПСК», та із безпідставності вимог про стягнення майнової та моральної шкоди з ПП ОСОБА_4, оскільки належним відповідачем за вимогами пред'явленими до останнього повинен бути ОСОБА_5, який керував автомобілем на підставі договору підряду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог до ПрАТ «УПСК» та відмовляючи в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що страховика не було повідомлено про страховий випадок. Стягуючи кошти з ПП ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах із ПП ОСОБА_4, тому останній як роботодавець зобов'язаний відшкодувати шкоду, завдану працівником на підставі ст. 1172 ЦК України.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на таке.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, ст. 1187 ЦК Українивстановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове майно, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського віддання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т. ін.).

Також згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п. 2.2. Правил дорожнього руху ).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, в момент ДТП автомобілем - сідловим тягачем марки «Рено Магнум», державний номерний знак НОМЕР_1, з напівпричепом «Кроне», державний номерний знак НОМЕР_5, що зареєстровані за ПП ОСОБА_4 керував ОСОБА_5

ОСОБА_5 володів вказаними транспортними засобами на підставі договору підряду від 20 січня 2014 року, що був укладений між ним та ПП ОСОБА_4 на період з 20 січня 2014 року по 24 січня 2014 року (а. с. 94).

Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з ПП ОСОБА_4, апеляційний суд на порушення ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України вищевказані положення закону не врахував, належним чином не визначився із характером спірних правовідносин, зокрема, не надав належної правової оцінки наявній у матеріалах справи цивільно-правовій угоді - договору підряду й не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять доказів того, що водій ОСОБА_5 перебував в трудових відносинах з ПП ОСОБА_4 (шляховий лист, наказ про прийняття його на роботу, тощо), внаслідок чого дійшов передчасного висновку про покладення відповідальності на власника транспортного засобу на підставі ст. 1172 ЦК України.

Крім того, згідно із Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» внесено зміни у ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема, розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку із чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений у пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 вказаного Закону. Проте такі зміни, що стосуються нумерації зазначеного пп., до пп. «ґ» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів ст. 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

Відповідно до пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Частинами 1-3 ст. 22 ЦК Україниустановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Усупереч вимогам ст. ст. 212, 303, 316 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають до них застосуванню, на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не звернув уваги на те, що настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, ОСОБА_5 як особа, винна в ДТП, притягнутий до відповідальності, а сам по собі факт неповідомлення відповідачем страхової компанії про настання страхового випадку не може слугувати підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення страхового відшкодування.

Загальними положеннями, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 316 ЦПК України, визначено вимоги щодо обов'язкового установлення судом під час вирішення спору в межах позовних вимог обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, без виконання яких ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак