№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7025/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Буша Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 22 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Імекс-Банк» про захист прав споживача, визнання окремих пунктів договорів недійсними та боргового зобов'язання таким, що частково не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Імекс-Банк» про захист прав споживача, визнання окремих пунктів договорів недійсними та боргового зобов'язання таким, що частково не підлягає виконанню.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем в 2013 році укладено кредитний договір, за яким їй на умовах овердрафту, строковості та платності було надано кредит на загальну суму 50 000 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок позивача строком на один рік до 15 травня 2014 року. Позивач до лютого 2014 року не мала заборгованості за договором. Станом на 1 вересня 2015 року сума заборгованості позивача складає 35 897,90 грн., але позивач не згодна з таким розміром заборгованості, оскільки вона не визнає та вважає недійсним розрахунок згідно додатку №1 до договору в частині, за якою позивачу щомісячно протягом строку дії договору нараховувалось 720 грн., а всього 8 640 грн. як «Інші послуги банку: валюто - обмінні операції, юридичне обслуговування, тощо». Позивач вважає, що вказана умова не є чіткою та не підпадає під визначення «послуга» у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Жодних юридичних послуг, валюто - обмінних операцій від відповідача вона не отримувала. Крім того, позивач вважає, що розмір компенсації інфляційних втрат нарахованих банком на підставі п.4.7 кредитного договору не відповідає ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, сума заборгованості, яку пред'являє відповідач через уповноважену особу позивачу знаходиться поза межами правових норм, у зв'язку з чим виникають всі підстави для відновлення судом становища позивача, яке існувало у спірних правовідносинах до порушення.

Просила суд, в порядку ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - визнати недійсним пункт додатку №1 до кредитного договору №999-00047470/1 від 16 травня 2013 року «Інші послуги банку: валюто - обмінні операції, юридичне обслуговування, тощо» - за кредитним договором №999-00047470/1 від 16 травня 2013 року на загальну суму 8 640 грн.; в порядку п. 3 ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - визнати частково недійсним пункт 4.7 до кредитного договору №999-00047470/1 від 16 травня 2013 року, сторонами якого є позивач та відповідач на загальну суму 4 045,81 грн.; в порядку ч. 2 ст. 16 ЦК України просила визнати фактичний розмір правовідношення станом на 1 вересня 2015 року, а саме величину грошового зобов'язання позивача перед відповідачем за кредитним договором №999-00047470/1 від 16 травня 2013 року у розмірі 22 442,60 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 22 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Імекс-Банк» про захист прав споживача, визнання окремих пунктів договорів недійсними та боргового зобов'язання таким, що частково не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3, як представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 В апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В судове засідання представник відповідача ПАТ «Імекс-Банк» не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.92), надав суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх безпідставності.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального закону.

Судом установлено, що 16 травня 2013 року між сторонами у справі укладено кредитний договір № 999-00047470/1 про надання кредиту, згідно з яким банк зобов'язується надати для власних потреб позичальника за допомогою платіжної картки VISA у готівковій чи безготівковій формі шляхом сплати з поточного рахунку № 999-0047470 коштів понад кредитовий залишок коштів на рахунку в межах встановленого строку та ліміту овердрафту, а позичальник зобов'язується своєчасно погашати овердрафт, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 19 % річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов'язання згідно договору.

Отримання кредиту проводиться позичальником самостійно за допомогою платіжної картки у готівковій чи безготівковій формі, максимальна сума заборгованості становить 50000 грн., дата повернення овердрафту - до 15 травня 2014 року.

Згідно п.5.1 Кредитного договору детальний розпис сукупної заборгованості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, погашення основного боргу, вартості сукупних послуг, а також фінансових зобов'язань, наведений в Додатку №1, який є невід'ємною частиною Кредитного договору.

У додатку № 1 до договору про надання кредиту № 999-00047470/1 від 16 травня 2013 року, який підписаний сторонами договору, визначений платіж за надані супутні витрати в розмірі 720 грн., які входять в суму платежу за розрахунковий період та включають в себе: комісію за надання інформаційних та консультативних послуг, інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо), комісію за підготовчі операції з надання кредитів.

Крім того, п.4.7 кредитного договору передбачено, що відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України позичальник у випадку прострочення ним виконання зобов'язань по поверненню банку сум кредиту та/або процентів за користування кредитом зобов'язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

Так, звертаючись у жовтні 2015 року із цим позовом, позивач ОСОБА_4 фактично заперечуючи суму заборгованості, яка виставлена їй кредитором, зазначила, що умова пункту 4.7 кредитного договору від 16 травня 2013 року № 999-00047470/1 є несправедливою за змістом ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а умова додатку № 1 до кредитного договору «Інші послуги банку: валютно-обмінні операції, юридичне обслуговування тощо» є не чіткою та не підпадає під визначення «послуга» у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» і за змістом ст.11 цього закону є нікчемною. Крім того, така умова не відповідає ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст..1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно та за власним розсудом.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, у зв'язку з необґрунтованістю та відсутністю передбачених ст.ст.203,215 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсними пункту кредитного договору та пункту додатку № 1 до кредитного договору.

На обґрунтування такого висновку суд правильно зазначив, що укладений між сторонами кредитний договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладення кредитного договору позивач була ознайомлена з його умовами, а також з нею була проведена переддоговірна робота щодо повідомлення про сукупну вартість кредиту; у п.7.10 кредитного договору міститься положення, що позичальник перед підписання цього договору в письмовій формі була ознайомлена з кредитними умовами та іншою інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, яку необхідно надавати відповідно до законодавства та нормативно- правових документів Національного банку України, зокрема, вартістю овердрафту, його особливостями, перевагами та недоліками, значенням абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг; позивач висловила своє волевиявлення шляхом підписання договору і тривалий час виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права висновків суду не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів.

Зазначене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 22 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: