Справа № 462/4387/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути із ОСОБА_3 21893 грн. матеріальної шкоди та 25000 грн. моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28.01.2007 року о 19.20 год. на перехресті вулиць Любінська-Окружна у м.Львові сталася ДТП за участю автомобіля «Деу Ланос», номерний знак НОМЕР_1, під його керуванням та автомобіля «Фольксваген Пассат», номерний знак НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_3 Його автомобіль в цій ДТП було пошкоджено. Також внаслідок цієї ДТП пасажир автомобіля «Фольксваген Пассат» - дружина відповідача ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження. Постановою слідчого СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 19.11.2013 року кримінальне провадження № 0000504 щодо заподіяння ОСОБА_4 тілесних ушкоджень в ДТП закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Однак, як вказано у постанові, слідством встановлено, що причиною ДТП стали дії водія ОСОБА_3 Постановою Залізничного районного суду м.Львова від 10.02.2014 року провадження закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, при цьому встановлено вину ОСОБА_3 у ДТП. 27.02.2007 року він звернувся на СТО АТ «Львів-Авто» на вул.Некрасова, 36 для ремонту автомобіля. На такий ремонт він витратив 8049,12 грн., що стверджується чеками і відповідними нарядами-замовленнями. Також вважає, що йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 25000 грн., оскільки він зазнав морального потрясіння і страждань внаслідок пошкодження належного йому майна, тривалий час не міг користуватись автомобілем, а відповідач жодного відшкодування йому до цього часу не сплатив і навіть не вибачився за вчинене.

В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним, просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, зазначивши, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження факту, що спричинена позивачу матеріальна шкода перебуває в причиновому зв'язку із неправомірними діями ОСОБА_3 Немає доказів того, які пошкодження отримав автомобіль позивача в ДТП. Надані позивачем документи не підтверджують реальні витрати, понесені ним у зв'язку з ремонтом автомобіля. Вимогу щодо стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних втрат вважає безпідставною, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням. Крім цього, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, бо про порушення, як він вважає, свого права він дізнався в день ДТП 28.01.2007 року. Щодо заподіяння моральної шкоди, наголосила, що ОСОБА_1 здійснив ремонт автомобіля через місяць після ДТП, однак стверджує, що станом на 30.03.2015 року його переживання продовжуються, душевні хвилювання та страждання не залишають його, що є безпідставним. Позивачем не надано жодних доказів, що йому завдано моральної шкоди, а також доказів на підтвердження заявленого розміру відшкодування.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, при цьому подала суду письмові заперечення проти позову, в яких просила в задоволенні позову відмовити за пропуском строку позовної давності.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 232/11, матеріали кримінального провадження №0000504, матеріали справи про адміністративне правопорушення №462/9932/13-п, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 28.01.2007 року о 19.20 год. на перехресті вулиць Любінська-Окружна у м.Львові сталася ДТП за участю автомобіля «Деу Ланос», номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1 і яким він керував, та автомобіля «Фольксваген Пассат», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, у зв'язку з чим автомобіль ОСОБА_1 отримав механічні ушкодження.

Згідно даних протоколу огляду і перевірки технічного стану транспорту від 28.01.2007 року (т.1, арк. 15-16 матеріалів кримінального провадження №0000504) при огляді виявлено зовнішні пошкодження: деформація переднього капота, правого переднього крила, розбита права фара, передній бампер, решітка радіатора.

Також внаслідок цієї ДТП пасажир автомобіля «Фольксваген Пассат» - дружина відповідача ОСОБА_4 (третя особа у справі) отримала тілесні ушкодження.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.08.2012 року, яке частково змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13.12.2012 року (а.с. 10, 14), із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди, якої вона зазнала внаслідок ДТП.

Постановою слідчого СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 19.11.2013 року (а.с. 15-16; матеріали кримінального провадження №0000504, т.2, арк.38-40) кримінальне провадження № 0000504 щодо заподіяння ОСОБА_4 тілесних ушкоджень в ДТП закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Однак, постановою встановлено, що тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, отримані ОСОБА_4 її чоловіка ОСОБА_3, який порушив правила дорожнього руху, а також що причиною ДТП стали дії водія ОСОБА_3, який проявив неуважність до дорожньої остановки, не відреагував на її зміну, здійснюючи поворот ліворуч, не надав дорогу зустрічним транспортним засобам, вчинив зіткнення з автомобілем «Деу Ланос», чим порушив вимоги п.п. 1.5, 8.1, 8.7.3. (а, е) ПДР України.

Дана постанова оскаржувалась ОСОБА_5, проте ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 28.05.2015 року, яка набрала законної сили, в задоволенні скарги ОСОБА_5 відмовлено (матеріали кримінального провадження №0000504, т.2, арк.49-51).

Таким чином, слідчим, при закритті кримінального провадження, встановлено наявність вини ОСОБА_3, що має значення для цивільно-правової відповідальності.

Постановою Залізничного районного суду м.Львова від 10.02.2014 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. При цьому, судом встановлено, що в діях ОСОБА_3 є ознаки правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, його вина у ДТП підтверджується матеріалами справи (а.с.17; матеріали справи про адміністративне правопорушення №462/9932/13-п, арк.29). Ця постанова не оскаржувалась і набрала законної сили.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно п.3 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

У відповідності до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вбачається із роз'яснень, даних в п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Враховуючи вказані постанови слідчого і суду, безспірно встановлено, що ДТП 28.01.2007 року, в якому зазнав пошкоджень автомобіля позивача, сталася з вини відповідача.

Суд критично оцінює доводи відповідача, що повинен також враховуватись ступінь вини ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, оскільки будь-яких об'єктивних даних, які б вказували на наявність вини позивача у спричиненні ДТП немає.

Також спростовуються матеріалами справи доводи третьої особи ОСОБА_4, викладені у письмових запереченнях, про те, що в рішенні Апеляційного суду Львівської області, прийнятому за результатами перегляду рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02.08.2012 року, йдеться про взаємну вину водіїв у ДТП. Так, у рішенні Апеляційного суду Львівської області від 13.12.2012 року вказано, що кожен із володільців транспортних засобів, які зіткнулись, зобов'язаний відшкодувати потерпілій ОСОБА_4 по 2000 грн., незалежно від ступеня їхньої вини, яка у процесі розслідування кримінальної справи, порушеної за фактом ДТП, так досі й не встановлена. Отже, рішенням суду не встановлено взаємної вини водіїв у ДТП, а суд виходив з того, що шкода, заподіяна іншим особам внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується спільно володільцями незалежно від їхньої вини, та що на час розгляду цивільної справи не було встановлено вину когось із водіїв у ДТП.

З пояснень ОСОБА_1 та матеріалів справи встановлено, що ним в лютому-березні 2007 року на ремонт автомобіля «Деу Ланос», номерний знак НОМЕР_1, внаслідок його пошкодження 28.01.2007 року в ДТП витрачені кошти в загальному розмірі 8049,12 грн.

Такий розмір витрат підтверджується нарядами-замовленнями ЛА-000488 від 28.02.2007 року на суму 4116,64 грн. та ЛА-001050 від 27.03.2007 року на суму 34,98, з відмітками в кожному з них про отримання від замовника остаточного розрахунку, фіскальними чеками від 28.02.2007 року і 27.03.2007 року на відповідні суми, товарним чеком від 27.02.2007 року за автомобільну фарбу на суму 776 грн. та чеками від 02.03.2007 року і 27.03.2007 року на подушку безпеки водія (1987,50 грн.) і модуль управління подушкою безпеки (1134 грн.).

Перелік вказаних робіт, матеріалів та запчастин, оплачених ОСОБА_1, відповідає пошкодженням, які встановлені в протоколі огляду і перевірки технічного стану його автомобіля від 28.01.2007 року. Як встановлено, запчастини придбані і ремонт проведено за місяць після ДТП від 28.01.2007 року, ще за місяць часу замінено подушку безпеки водія і модуль управління такою, такі часові рамки вказують на те, що ремонтувались пошкодження автомобіля, отримані саме в ДТП 28.01.2007 року. Відповідачем не спростовано і не надано суду доказів того, що під час вказаного ремонту усувалися пошкодження автомобіля, не пов'язані з ДТП 28.01.2007 року. Отже, внаслідок ДТП ОСОБА_1 завдано збитки в розмірі 8049,12 грн.

З огляду на наведене, суд вважає, що позивачем доведено факт завдання шкоди, розмір завданої шкоди, вину відповідача у заподіянні шкоди і безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями відповідача і шкодою у заявленому розмірі, а тому з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 8049,12 грн. матеріальної шкоди.

Проте, вимога позивача про стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України з відповідача інфляційних втрат в сумі 11844,28 грн. за період невиконання обов'язку відшкодувати збитки є безпідставною і не підлягає задоволенню, оскільки за змістом ст.625 ЦК України і згідно роз'яснень, даних в п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», положення ст.625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань.

Також не підлягає до задоволення вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 2000 грн., які він сплатив ОСОБА_4 згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 13.12.2012 року. Позивачем не наведено жодних підстав заявлення такої вимоги саме до ОСОБА_3 Не зрозуміло в цілому, які саме права ОСОБА_1, згідно положень ст.3 ЦПК України, порушено, не визнано чи оспорено відповідачем у справі ОСОБА_3 щодо сплати ОСОБА_1 2000 грн. за рішенням суду. ОСОБА_4 не є відповідачем у цій справі. Повернення коштів, сплачених ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 за рішенням суду не стосується правовідносин сторін, з приводу яких розглядається дана справа.

З тих самих підстав не береться судом до уваги посилання позивача, що ним були понесені витрати щодо розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до нього про відшкодування моральної шкоди, оскільки такі витрати не стосуються розгляду даної справи.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд приходить до переконання, що позов в цій частині підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п.9 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (із змінами і доповненнями) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач в ході розгляду справи довів, що внаслідок ДТП та пошкодження його автомобіля, тривалого невідшкодування збитків йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв'язку із пошкодженням його майна і наслідками такого. Оскільки така шкода заподіяна відповідачем ОСОБА_3, який керував автомобілем під час ДТП і був визнаний її винуватцем, тому підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

Разом з тим, суд не вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди в повному обсязі в розмірі 25000 грн., так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз. На підставі наведеного, виходячи з засад розумності і виваженості та справедливості, враховуючи глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, поведінку ОСОБА_3, який протягом тривалого часу не відшкодував хоча б частково завдану позивачу матеріальну шкоду, суд приходить до переконання про можливість відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 1000 грн. із відповідача ОСОБА_3

Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог позивача, вирішуючи яку суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Отже, суд спростовує твердження відповідача, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження і справи про адміністративне правопорушення, а також письмового заперечення відповідача проти позову (а.с. 45-46), ОСОБА_3 не визнавав при розгляді вказаних справ і продовжує невизнавати у даній справі своєї вини у вчиненні ДТП, а документальне підтвердження виннуватості ОСОБА_3 в ДТП встановлено лише постановою про закриття кримінального провадження від 19.11.2013 року і в подальшому, в лютому 2014 року, коли набрала законної сили постанова Залізничного районного суду м.Львова від 10.02.2014 року щодо ОСОБА_3 у справі, в якій встановлювалась наявність чи відсутність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Крім цього, представник відповідача посилається на те, що ОСОБА_1 мав право звернутися із позовом про цивільно-правові наслідки ДТП протягом трьох років після події.

ДТП, як встановлено, сталася 28.01.2007 року. З даним позовом в суд ОСОБА_1 звернувся 01.07.2014 року (а.с. 1).

Між тим, як видно із матеріалів кримінального провадження №0000504, ОСОБА_1 ще 27.08.2007 року подав у кримінальній справі по факту ДТП цивільний позов, в якому просив стягнути з винуватця ДТП заподіяну йому шкоду. Постановою слідчого від 27.08.2007 року його було визнано цивільним позивачем у справі (матеріали кримінального провадження №0000504, т.1, арк.154, 155).

Відповідно до ч.2 ст.265 ЦК України якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Згідно з ч.7 ст.128 КПК України особа, цивільний позов якої в кримінальному провадженні був залишений без розгляду має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства.

Таким чином законодавством гарантовано право особи, за умови пред'явлення нею позову в кримінальному провадженні, у випадку залишення такого позову без розгляду, звернутися з аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства, тобто не залежно від тривалості кримінального провадження, час якого від дня пред'явлення позову до позовної давності не зараховується.

Однак, статтею 129 КПК, якою регламентовано вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні, в тому числі залишення позову без розгляду, врегульовано лише питання вирішення позову судом, при цьому не регламентовано питання вирішення позову у випадку закриття кримінального провадження.

Аналіз положень КПК України щодо закриття кримінального провадження, слідчим, прокурором чи судом дає підстави для висновку, що цивільний позов не підлягає розгляду у випадках закриття кримінального провадження як на досудовому розслідуванні, так і в суді. У випадку закриття кримінального провадження на встановлених КПК України підставах відповідно слідчий, прокурор чи суд зобов'язані роз'яснити цивільному позивачеві його право пред'явити аналогічний позов у порядку цивільного судочинства.

Такий порядок гарантує право особи на справедливий суд і доступ до правосуддя, що передбачено п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже не може невирішення по суті позову під час кримінального провадження, в тому числі протягом тривалого часу, позбавляти чи обмежувати право особи на розгляд і вирішення спору судом.

Таким чином, ОСОБА_1 звернувся за сім місяців після ДТП з цивільним позовом в межах кримінальної справи (кримінального провадження), такий позов не був вирішений у зв'язку із закриттям 19.11.2013 року цього кримінального провадження, відтак він менш ніж за вісім місяців - 01.07.2014 року звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, а тому суд вважає, що він не може вважатись таким, що пропустив тьохрічний строк позовної давності.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, стягнути на його користь з ОСОБА_3 8049,12 грн. матеріальної та 1000 грн. моральної шкоди, в решті позовних вимог - відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

За такого рішення, враховуючи вимоги ч.1 ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача 487,20 грн. судового збору, сплаченого останнім при поданні позову (а.с.25, 33).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 8049,12 грн. матеріальної шкоди та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього - 9049,12 грн.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 487,20 грн. судового збору.

В решті позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний