Справа №173/2461/15-ц
Провадження №2/173/158/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.,

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійснені права власності на житловий будинок, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верхньодніпровський районний відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійснені права власності на житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником жилого будинку за адресою: вул..Шкільна, 26 с.Бородаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. 25 січня 2005 року між позивачем та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. На її прохання у будинку було зареєстровано також двох її синів: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, які фактично продовжують проживати в цьому будинку. 4 грудня 2015 року на підставі рішення суду шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. Позивач неодноразово просив відповідачів знятися з реєстрації з його будинку та виїхати з нього, оскільки вони є повнолітніми та не є його родичами, членами його сімї, проте вони не бажають цього робити в добровільному порядку. Тим самим порушуються права позивача як власника жилого будинку. На підставі вищевикладеного у відповідності до ст. 392 ЦК України позивач просив суд усунути перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок № 26 по вул.. Шкільна в с.Бородаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області шляхом зняття з реєстрації та примусового виселення з будинку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В судовому засіданні позивач, який у відповідності до ст. 184 ЦПК України був допитаний як свідок, суду пояснив, що він є власником будинку № 26 по вул..Шкільна в с.Бородаївка Верхньодніпровського району. В цьому будинку за його згодою була зареєстрована його колишня дружина, ОСОБА_4, їх спільний малолітній син та двоє її синів, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Вони були зареєстровані у будинку, ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 Зараз вони вже повнолітні, вони не є членами його сімє, оскільки шлюб з ОСОБА_4 вже розірвано. У відповідачів є батько, який і повинен забезпечувати їх житлом. Зараз він в будинку не мешкає, оскільки мешкає разом із новою дружиною. Він не може прийти до себе до дому, оскільки між ним та ОСОБА_2 постійно виникають сварки. ОСОБА_2 погрожує йому, ображає. На подвірї постійний безлад. Йому не подобається, що відповідачі користуються його майном, зокрема пошкодили болгарку, в будинку перегоріла розетка. Він неодноразово звертався до дільничного щодо поведінки ОСОБА_2 та він обіцяв провести з ним профілактичну бесіду. Також звертався до сільського голови зі скаргами на відповідача. Інший відповідач, ОСОБА_3. в будинку фактично не проживає, він навчається в іншому місті. З ним ніяких конфліктів не має. Позивач має доступ до свого будинку, можу приходити до нього у будь-який час, проте проживати в ньому він не може через неприязні стосунки з ОСОБА_2 його колишня дружина, ОСОБА_4 з їхнім спільним сином також залишилися проживати в цьому будинку. Позивач позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені вимоги.

Відповідач, ОСОБА_2, який також у відповідності до ст. 184 ЦПК України був допитаний як свідок, суду пояснив, що з самого дитинства він разом із матірю та братами проживав у будинку по вул.. Шкільна, 26 в с.Бородаївка. Іншого житла він не має позивач сам пішов з будинку до нової дружини. Він періодично приходить до будинку та вчиняє сварки із ним та матірю. Вони викликали декілька раз дільничного саме через поведінку позивача. З ним ніяких бесід дільничний не проводив, ніяких скарг на нього від мешканців села не поступало. Мама з молодшим сином також мешкають у цьому будинку, а старший брат навчається у м.Львів та два рази на рік приїжджає до дому. Проти задоволення позову відповідач заперечував.

Відповідач, ОСОБА_3, в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі та про невизнання позову, проти задоволення позовних вимог заперечував, оскільки він навчається та за ним зберігається право користуватися житловим приміщенням.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верхньодніпровський районний відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

На підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 1992 року ОСОБА_1 належить жилий будинок по вул.. Шкільна, 26 в с.Бородаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.5-6). В цьому будинку окрім позивача зареєстрованими є його колишня дружина, ОСОБА_4, їх спільний син, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та сини його колишньої дружини: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначені обставини підтверджуються довідкою про склад сімї від 14 грудня 2015 року (а.с.4), а також адресними довідками від 28 січня 2016 року (а.с.19-20).

Згідно з рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 4 грудня 2015 року 25 січня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. З січня 2015 року вони припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства та на час розгляду справи про розірвання шлюбу проживали окремо (а.с.10). Ще до реєстрації шлюбу за згодою позивача у будинку, який йому належить, за адресою: вул..Шкільна, 26 с. Бородаївка була зареєстрована ОСОБА_4 разом з нею були зареєстровані її сини: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований в 2001 році та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, був зареєстрований в 2010 році. На час реєстрації у будинку по вул..Шкільна, 26 в с.Бородаївка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були неповнолітніми.

Згідно зі ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які мешкають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо за їхнього вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї має право вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди не потрібно.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі були зареєстровані у будинку, який належить позивачу, та вселилися у нього за згодою позивача, а тому користування відповідачами цим будинком як житлом є правомірним.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

При цьому припинення сімейних відносин з власником житла саме по собі не є підставою для позбавлення права користування цим житлом, як колишнім членом сімї власника житла так і іншими особами, які вселилися в жиле приміщення за згодою власника.

Згідно з нормами ЖК УРСР примусове виселення члена сім'ї власника житла без надання йому іншого приміщення можливо лише у випадку, передбаченому ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, а саме: якщо такий член сім'ї систематично руйнує чи псує житлове приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил спільного проживання робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або в одному будинку, а заходи попередження і громадського впливу виявилися марними.

Встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 та її сини, в тому числі спільний з позивачем син, залишилися проживати у будинку по вул.. Шкільна, 26 в с.Бородаївка.

Позивач не проживав у будинку по вул..Шкільна 26 в с.Бородаївка ще до розірвання шлюбу з ОСОБА_4 В судовому засіданні позивач пояснив, що пішов з будинку сам, ніхто його не виганяв та не перешкоджав користуватися будинком. Зазначені обставини також підтвердила у судовому засіданні свідок ОСОБА_4

Позивач продовжує користуватися власним будинком, має ключі від будинку, іноді приходить, користується необхідними речами. Між позивачем та відповідачем, ОСОБА_2, склалися неприязні стосунки, між ними постійно виникають сварки, що не заперечували сторони у судовому засіданні. Окрім того наявність конфліктних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтверджується довідкою Верхньодніпровського ВП від 14 квітня 2016 року, згідно з якою ОСОБА_4 зверталася до Верхньодніпровського ВП щодо неправомірних дій її колишнього чоловіка ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Разом з тим суд вважає, що позивачем не доведено підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, а також підстави для їхнього примусового виселення, які визначені ст. 116 ЖК УРСР, зокрема систематичне руйнування чи псування житлового приміщення, або використовування його не за призначенням, або систематичне порушення правил спільного проживання, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи попередження і громадського впливу виявилися марними.

Неприязні стосунки, які склалися між позивачем та відповідачем, ОСОБА_2, не є підставою для його примусового виселення.

Суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_6, який суду показав, що ОСОБА_7 пішов з будинку саме через конфліктні відносини з відповідачем. ОСОБА_2 та його матірю. Ще до розірвання шлюбу, коли його батько, ОСОБА_1 жив у будинку, він приходив до нього, а ОСОБА_4 та її син, ОСОБА_2, його проганяли, ОСОБА_2 кидався битися. Отже показаннями свідка підтверджується лише існування конфліктних відносин між позивачем та його колишньою дружиною та її сином, ОСОБА_2, проте не підтверджуються підстави неможливості їх спільного проживання, застосування до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будь-яких заходів попередження і громадського впливу та які виявилися марними.

Підстави для примусового виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підтвердилися також письмовими доказами. Так згідно з повідомленням Верхньодніпровського відділення поліції від 22 квітня 2016 року ОСОБА_1 із заявами та скаргами щодо неправомірних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не звертався (а.с.57). Відповідно до характеристик з місця проживання як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3 в порушенні громадського порядку не помічені, скарг та заяв від мешканців села до виконавчого комітету Бородаївської сільської ради на них не надходило (а.с.54,55).

Підстав для примусового виселення ОСОБА_3В також не встановлено, так само як і не встановлено підстав для визнання його таким, що втратив право користування житлом через відсутність у ньому понад один рік, як це передбачено ст. 405 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 останні два роки у будинку постійно не проживає з поважних причин, так як навчається у м.Львові та приїжджає до дому не частіше двох раз на рік. Вказану обставину сторони визнали, а тому вона не підлягає доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Окрім того, слід звернути увагу, що правовою підставою позовних вимог позивач вважає лише ст. 391 ЦК України, тоді як правовідносини, що виникли регулюються також житловим законодавством. А тому за відсутності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або її виселення із займаного житлового приміщення не має і підстав для задоволення позову про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття особи з реєстрації та примусового виселення.

На підставі вищевикладеного, суд, створивши всі умови для надання позивачем доказів в обґрунтування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, вважає, що позивачем не доведено які саме перешкоди створюють відповідачі йому у користуванні його житловим будинком та які є підстави для примусового виселення.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти мешканця з реєстрації місця проживання можна тільки за умови втрати ним права користування цим житлом або через його виселення (добровільно або примусово). У звязку з чим за відсутності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом та їх примусового виселення підстав для зняття їх з реєстрації також не має.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, а тому позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що у позові відмолено, судові витрати понесені відповідачем відшкодуванню не підлягають та їх необхідно віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 109, 116 ЖК УРСР, ст. 10.11,60,61,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійснені права власності на житловий будинок відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час його проголошення мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко