20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЗавгородньоїІ.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування майнової шкоди,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 02 грудня
2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від
11 лютого 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування майнової шкоди.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельної ділянки площею 0.2144 га для ведення особистого селянського господарства в с. Микуличин, урочище «Хижки». ОСОБА_5 в 2011 році самовільно зайняла частину його земельної ділянки площею 0.01 га. шляхом встановлення на ній дерев'яної огорожі. За вказане правопорушення ОСОБА_5 було притягнуто до адміністративної відповідальності за
ст. 53-1 КУпАП. Однак звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки, відповідач відмовляється. У зв'язку з наведеним, ОСОБА_4 просив зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні його земельною ділянкою, звільнити частину самовільно захопленої ділянки, привести земельну ділянку в приданий до використання стан, стягнути заподіяну майнову шкоду в розмірі 232 грн 23 коп.
Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2015 року в частині позовних вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено. Зобовʼязано ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_4 земельною ділянкою площею 0,2144 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства та розташована в урочищі «Хижки»

с. Микуличи, Яремчанської міської ради Івано-Франківської області шляхом зняття деревʼяної огорожі, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,01 га, та зобовʼязано ОСОБА_5 привести вказану земельну ділянку в придатний до використання стан. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн

60 коп. та витрати на юридичну допомогу в розмірі 1 000 грн. В іншій частині рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та розподілу судових витрат та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення судових витрат та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном.

Судами встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 0.2144 га для ведення особистого селянського господарства в

с. Микуличин, урочище «Хижки», що підтверджується державним актом серії НОМЕР_1 від 22 грудня 2008 року.

Земельна ділянка позивачу було відведена в натурі з встановленням меж у квітні 2008 року (на стадії виготовлення проекту землеустрою, а. с. 86). Повторно зовнішні межі земельної ділянки ОСОБА_4 виносилися в натуру за його заявою 01 червня 2011 року (а. с. 129), при цьому було встановлено факт самовільного зайняття ОСОБА_5 частини земельної ділянки площею 0.01 га, про що держаним інспектором з контролю за використанням та охороною земель складено відповідний акт (а. с. 8).

Під час повторних перевірок було встановлено, що ОСОБА_5 не виконала приписи та не звільнила самовільно зайняту земельну ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЗК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно розʼяснень викладених в п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Ураховуючи викладене, на підставі належним чином оцінених доказів, (ст. 212 ЦПК України) суд апеляційної інстанції встановив, що

ОСОБА_5 самовільно зайняла частину земельної ділянки позивача, а тому суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення судових витрат.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року, яким частково скасовано рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2015 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції не перевіряються.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року, яким частково скасовано рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2015 року, в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування майнової шкоди залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.М. Ситнік