Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 травня 2016 року Іванківський районний суд Київської області в складі:

Головуючої - судді Тетервак Н.А.,

При секретарі - Німченко Н.Ю.,

За участю сторін:

позивача- ОСОБА_1.,

відповідачки- ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванків справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позивач посилається на те,що з кінця травня 2015 року він почав проживати однією сім»єю,без реєстрації шлюбу,з ОСОБА_2, у її будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Так як мав намір створити з відповідачкою сім»ю та постійно проживати, тому перевіз до неї всі свої речі та меблі, які він придбав 22 травня 2015 року, а саме: спальню(набір меблів для спальної кімнати,складається з ліжка,комода,2 шаф)марки «КІМ»,вартістю 6 600грн. та кухню(набір меблів для кухні,складається з 4-х навісних та 4-х нижніх тумб та столешниці)марки «Тюльпан»,вартістю 4 900 грн.

Вказані речі він придбав за власні кошти, так як 14 квітня 2015 року у себе на роботі ДП» Чорнобильпроменергобуд» він отримав безпроцентну позику в розмірі 20 000 гривень, яку він погашав із своєї заробітної плати щомісяця,по 2 500гривень.

Крім того, він надав відповідачці,за її клопотанням, для господарських потреб грошові кошти в сумі 8 500гривень.

Однак, їх спільне життя не склалося, і на початку січня 2016 року,коли він повернувся з вахти з м.Чоронобиль, відповідачка його не впустила до свого будинку.

Після їх розлучення він запропонував відповідачці повернути йому його речі-меблі «КІМ»та «Тюльпан», а також грошові кошти в сумі 8500гривень, але відповідачка відмовилась віддати йому майно та гроші.

Позивач просить зобов»язати відповідачку ОСОБА_2 повернути йому меблі:

Спальню(набір меблів для спальної кімнати)марки «КІМ»,вартістю 6 600грн. та кухню(набір меблів для кухні)марки «Тюльпан»,вартістю 4900 грн., а також грошові кошти в сумі 8 500грн.

В судовому засіданні позивач підтримав позов. Пояснив,що з травня 2015 року він почав проживати з ОСОБА_2, в її будинку -в АДРЕСА_1. Він мав намір створити з ОСОБА_2 сім»ю,щоб жити разом., а тому відразу ж перевіз свої речі та запропонував купити нові меблі. ОСОБА_2 сказала. що у неї немає грошей. Він взяв кредит в сумі 20 000 гривень у себе на роботі, які потім до кінця року погашав за рахунок своєї заробітної плати. Меблі він купляв особисто. Він же за них платив лише свої гроші. ОСОБА_2 ніякої участі у придбанні меблів не приймала,тобто,грошей не давала. Так як від меблів ще лишалися гроші,то 8 500 гривень він віддав відповідачці:на її потреби, на свої потреби, а ще ОСОБА_2 просила позичити,так як лікувалася і треба було заплатити за лікування. Ці гроші ОСОБА_2 обіцяла йому повернути, як тільки він про це заявить. Крім того, у відповідачки двоє неповнолітніх дітей. За ці гроші вони купили порося,курей, ще дещо для спільного господарства.

Крім цих грошей, протягом всього спільного проживання, він давав відповідачці гроші із зарплати - по 1500гривень, залишаючи собі 100гривень на бензин. Ще він платить аліменти на дітей від попереднього шлюбу.

Дома він буває рідко,оскільки два тижні на вахті в м.Чорнобилі, а два тижні -дома. Цей час він проводив дома у ОСОБА_2,займаючись різною домашньою роботою. З кінця осені їх стосунки з ОСОБА_2 розладналися, вона час від часу була чимось незадоволена, а то навіть виказувала думку,щоб він йшов,виганяла. Він надіявся,що вона пересердиться,а тому в січні 2016 року,після чергової сварки, поїхав на вахту в м.Чорнобиль, а коли повернувся,то відповідачка його до будинку не впустила,поміняла замки,а його речі викинула в гараж. Проте, і з гаража речі йому не віддавала,заявивши,що без дільничного інспектора речей не віддасть. Меблі, які він купив за власні кошти. ОСОБА_2 категорично відмовилася повертати.

Так з дільничним інспектором він забрав свій одяг, а меблі та гроші, які він дав ОСОБА_2,остання не віддала.

Відповідачка ОСОБА_2 позов визнала частково. Пояснила,що в дійсності ОСОБА_1 прийшов до неї жить в кінці 2014 року,а точніше, вона його бездомного,безробітного, без копійки грошей,прийняла жить в свій будинок. Вона його просто пожаліла. На той час вона розвелася з своїм чоловіком і проживала,і зараз проживає з двома малолітніми дітьми. Батько дітей аліменти на їх утримання не платив. Почав платити два останні місяці. ОСОБА_1на той час не працював, а на роботу влаштувався десь через два місяці, як почав проживати з нею.

Вона помітила,що ОСОБА_1 ховає від неї свій мобільний телефон. Потім вже на її мобільний телефон від незнайомих людей почали надходити дзвінки з вимогою повернути за ОСОБА_1 гроші:то 2,то 4, чи 8 тисяч гривень, які той напозичався у якихось людей. Про це вона сказала ОСОБА_1

Коли позивач став себе поводити недостойно, а саме: почав піднімати на неї руку, а просто бив її на очах її малолітніх дітей, то вона його вигнала. З заявою про таку поведінку ОСОБА_1 звернулася до дільничного інспектора, але той так ОСОБА_1 і не знайшов. Вона ж побої не знімала,так як не хотіла розголосу. Що стосується меблів,то їх вони купляли з позивачем за спільні кошти, які збирали разом. Коли купляли меблі,то квитанцію виписали на ОСОБА_1, а хто платив гроші продавцю ,то вона не пам»ятає.

Меблі в її будинку були, але вони вирішили їх обновить.

ОСОБА_3 Іванівна суду пояснила,що вона є приватним підприємцем. Який торгує меблями. Її робоче місце в смт. Іванків на базарі,де стоїть їх автомобіль з меблями. Весною 2015 року до неї звернулися ОСОБА_1 з відповідачкою,так як хотіли купить меблі. Вона запропонувала каталог. Чоловік з жінкою дивилися,які меблі їм купить. Жінка все не могла визначитися,що вона хоче. Чоловік їй говорив,що бери те,що тобі подобається. Потім вони зробили замовлення. Виконане замовлення було через тижнів два,так як меблі виготовляють на фабриці і потім привозять замовнику. Коли меблі були готові,то вона пере телефонувала замовникам. І меблі,вже її чоловік, привіз їм прямо додому. Хто розраховувався за меблі вона не знає.

Свідок ОСОБА_4 пояснив,що випадково познайомився з ОСОБА_1, якого підвозив на власному автомобілі. Вони обмінялися телефонними номерами і підтримували своє знайомство. Потім ОСОБА_1 йому зателефонував та попросив перевезти його речі. Він приїхав в с.Рагівку,номер будинку та вулицю він не пам»ятає. Він у двір не заходив. Лише бачив,що ОСОБА_1 з дільничним інспектором забирав свої речі, які були запаковані в сумки. Сумок було багато, так як вони заповнили весь багажник та салон. Але їх кількість він не знає. Що було в тих сумках,теж не знає. Меблів не перевозив. ОСОБА_1говорив,що можливо доведеться зробити ще ходку, але більше він не їздив.

Вислухавши позивача, відповідачку,допитавши свідків та вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України(далі-ЦК) правом власності є право особи на річ(майно),яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею,незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.(ч.1 ст. 317ЦК).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні( ч.1 ст. 321 ЦК).

Право власності набувається на підставах,що не заборонені законом,зокрема із правочинів.

З Рахунку №16 від 22 травня 2015 року слідує,що постачальник ПП ОСОБА_5 передала платнику ОСОБА_1 спальню»Кім»,1шт. вартістю 6600грн. та кухню»Тюльпан»,вартістю 4900грн., які сплачено згідно товарного чеку №16 від 22 травня 2015 року,на загальну суму 11 тисяч п»ятсот гривень.

Відповідно до ч.1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно,що є у власності двох або більше осіб(співвласників),належить їм на праві спільної власності.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.( ч.2 ст.355).

Спільна власність вважається частковою,якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Як слідує з матеріалів справи між позивачем та відповідачкою не був укладений договір про спільну сумісну власність на майно.

Сторони також не перебували в шлюбі,підстави набуття права спільної сумісної власності яких регламентується ст. 60 Сімейного кодексу України.

Отже, суд має керуватися нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.3 ст. 355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав,не заборонених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 357 ЦК України якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом,він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбанні(виготовлення,спорудження) майна.

З матеріалів справи вбачається, що домовленості між позивачем та відповідачем про частку кожного у майні, а саме: меблів спального та кухонного гарнітурів, між сторонами не існує,грошові кошти сплачував за придбання меблів позивач,про що мається відмітка у Рахунку від 22.05. 2015 р.

Також позивач надав Договір №29/15 від 14 квітня 2015 року про те,що Державне підприємство «Чорнобильпроменергобуд» надає ОСОБА_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 і перебуває з Позикодавцем у трудових відносинах,позику в розмірі 20 000гривень,строком з 01.05. 2015 року по 01.12. 2015 року.

Слід зауважити,що в договорі не вказано населений пункт проживання ОСОБА_1,але вулиця Яблунева, 13 Поліського району відповідає місцю проживання відповідачки ОСОБА_2

З Розписки на отримання позики від 14 квітня 2015 року слідує,що ОСОБА_1 отримав за договором №29/15 від 14 квітня 2015 року гроші в сумі 20 000 гривень.

З пояснень відповідачки слідує,що вона не знала.що позивач отримував позику на підприємстві,де працює і грошей їй не давав та на меблі їх не використовував,проте, не пам»ятає,що розраховувався з продавцем меблів.

Який вклад відповідачка із своєї заробітної плати надала на придбання спірних меблів відповідач не пояснила.

З довідки ДП»Чорнобильпроменергобуд» від 28.03. 2016 року №51 слідує,що ОСОБА_1 дійсно працює в ДП»Чорнобильпроменергобуд» з 01.09. 2011 року та за 2015 рік мав заробітну плату. За 12 місяців 2015 року нараховано: 52 157,28 грн.

Крім того,з довідки слідує,що ОСОБА_1 з травня по грудень 2015 року платив підприємству позику -по 2500гривень.

Отже, позивач надав докази,що він мав кошти на придбання меблів, які врешті придбав по квитанції №16 від 22 травня 2015 р.

З пояснень свідка ОСОБА_5 слідує,що позивач замовляв меблі ,які через тижнів два були йому доставлені до місця проживання,тобто, у часовому вимірі від отримання позики та придбання меблів пройшло небагато часу,що не викликає сумніву в тому,що позичені із зарплати гроші ОСОБА_1 були використані саме на придбання меблів.

З довідки ДП»Чорнобильпроменергобуд» вбачається,що ОСОБА_1 працює з01.09. 2011 року,а отже, пояснення відповідачки ОСОБА_2,що в кінці 2014 року вона «підібрала» ОСОБА_1,бездомного,без грошей і без роботи, а лише при ній він влаштувався на роботу, не відповідає дійсності.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач довів ,що він мав кошти в сумі 20 000 гривень, за які придбав меблі: спальню та кухню, які перевіз до місця проживання відповідачки - село Рагівка вул.. Яблунева, 13 Поліського району Київської області, які там залишилися, що не заперечує відповідачка.

Проте, судом встановлено,що дані меблі не є спільним частковим майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а є приватною власністю ОСОБА_1,оскільки придбані ним виключно за його власні кошти, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідачки грошових коштів в сумі 8500гривень, слід відмовити. оскільки позивач не довів, а навіть не визначився,на які потреби і на яких умовах він передавав ОСОБА_2 вказані кошти. З його пояснень більше слідує,що гроші були передані у спільне користування, а отже,протягом травня 2015- січень 2016 року 8 місяців були витрачені на їх спільні потреби.

Так як позов задоволено частково,тому судовий збір слід стягнути з відповідачки на користь позивача пропорційно задоволеній сумі:Розрахунок: позов на суму 20000 грн.; задоволено - на 11 500грн. Сплачено судового збору-551,20 грн. Поверненню підлягає 408,30грн.(11500:8500=1,35; 551,20:1,35= 408,30грн.) та послуги адвоката 400грн.

На підставі викладеного, ст.ст. 316,317,321,325,328,355,356, 357 Цивільного кодексу України,керуючись ст.ст. 10,60,88,219-215 ЦПК України, ст. 4 ЗУ»Про судовий збір»,суд-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Зобов»язати ОСОБА_2, 14.09. ІНФОРМАЦІЯ_2 повергнути ОСОБА_1 наступні меблі,а саме:

- спальню (набір меблів для спальної кімнати) марки «КІМ», вартістю 6 600грн.;

- кухню (набір меблів для кухні) марки «Тюльпан» вартістю 4 900грн., які ОСОБА_1 придбав згідно рахунку №16 від 22 травня 2015 року, які знаходяться в АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 808,30грн.( 408,30 грн.- судовий збір та 400грн.-послуги адвоката).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Іванківський районний суд протягом 10 днів,з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі подачі апеляції - після прийняття рішення Апеляційним судом Київської області.

Суддя :