Провадження №2/748/249/16
Єдиний унікальний № 748/439/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2016 рокум. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Майбороди С.М.,

при секретарі Головач О.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

29 лютого 2016 року, у відповідності до поштового відправлення, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь 11 439,72 грн матеріальної шкоди та 5000 грн моральної шкоди, що була завдана внаслідок отримання укусу від собаки, що належала відповідачу, який порушив правила її утримання. Матеріальну шкоду обґрунтовувала тим, що внаслідок отримання укусу від собаки вона понесла витрати на лікування, а саме: вимушена була проходити антирабічне лікування та колоти медичний препарат «Кокав лиоф», що перевозився у холодильнику, а також нести витрати на придбання шприців, рукавичок, діазоліну, димедролу, загальна сума чого складає 11 285 грн 74 коп, а також витрати на проїзд до лікарні на суму 153 грн 98 коп. Моральну шкоду обґрунтовувала стражданнями, що виразилися у фізичному болю, тривалому лікуванні, втратою працездатності, що позбавило її можливості займатися повсякденними справами, виникненням почуття страху.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач пояснила, що 26 жовтня 2015 року, працюючи двірником, виконувала свої обов»язки та підмітала на вулиці, де побачила відповідача разом з собакою та, несподівано для неї, собака підбігла ззаду і вкусила її за ногу. Вона звернулась до фельдшера, яка порадила їй спостерігати за собакою п»ятнадцять днів. Вона ходила до ОСОБА_3 та спостерігала за собакою, але на шостий день виявилось, що собака зникла і що конкретно сталось з собакою відповідач не повідомив. Згодом у неї стала боліти рана та появилось почервоніння і вона звернулась до фельдшера, яка дала направлення до лікаря м.Чернігова. 10 листопада 2015 року їй дали направлення на стаціонар, порадили шукати вакцину для здійснення профілактичних уколів проти сказу, оскільки в України такі ліки відсутні. Вона поїхала додому шукати ліки, які їй погодилась привезти з Москви. Автобусом з Москви їй привезли ліки дві упаковки, за які вона розраховувалась гривнями по курсу один до одного. Ліки їй кололи у лікарні, коли вона перебувала на стаціонарному лікуванні та необхідно було вколоти шість доз, а чотири дози у неї залишилось.

Відповідач ОСОБА_3, анкетні дані якого було уточнено в судовому засіданні, позов не визнав, пояснивши, що його собака позивача не кусала і цей факт не є доведеним, але не заперечував, що його собака гуляла без повідка і намордника. Куди зникла собака йому невідомо. Вважав, що позивач хоче безпідставно отримати з нього гроші.

Заслухавши пояснення сторін, зясувавши усі обставини, на які сторони посилаються та дослідивши докази, якими вони обґрунтовують свої позовні вимоги та заперечення, судом встановлено наступне.

Постановою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 січня 2016 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.154 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 51 грн. Дана постанова є чинною, ніким не оспорена і не скасована. При розгляді вказаної справи встановлено, що ОСОБА_3 порушив правила тримання собак та вигулював свою собаку без намордника та повідка, внаслідок чого собака покусала ОСОБА_1

Відповідно до положень ч.4 ст.61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до приписів ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст.9 Закону України від 21.02.2006 р. «Про захист тварин від жорстокого поводження» правила утримання домашніх тварин установлюються органами місцевого самоврядування. Особи, які утримують домашніх тварин, мають право з»являтися з ними поза місцями їх постійного утримання (супроводжувати їх). Особа, яка супроводжує тварину, зобов»язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною. При супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду, без повідків і намордників, а вільний вигул дозволяється лише на ізольованій та добре огородженій території.

Такі ж обовязки власників собак містяться і в Правилах тримання собак, котів і хижих тварин у населених пунктах Української РСР, затверджених 17.06.1980 р. Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Міністерством сільського господарства УРСР та Міністерством охорони здоровя УРСР.

Згідно з п.7 цих Правил власникам собак дозволяється виводити собак з жилих та ізольованих приміщень, а також ізольованих територій в загальні двори або на вулицю (з обовязковим забезпеченням безпеки людей) тільки на короткому повідку і в наморднику.

Таким чином, встановлені обставини, що внаслідок того, що ОСОБА_3 вигулював свою собаку без намордника та повідка, остання покусала ОСОБА_1 і в силу ч.4 ст.61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. А отже, мається причинно наслідковий зв»язок між діями відповідача щодо неналежного утримання собаки та наслідками, що настали, а саме отриманням ушкодження ОСОБА_1, що потягло за собою необхідність лікування та отримання антирабічного лікування, без якого виникла б загроза для життя ОСОБА_1.

Випискою № 10279 та повідомленням Чернігівської центральної районної лікарні ( а.с.11,21, 22, 29) підтверджується, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в ортопедо-травматологічному відділенні КЛПЗ «Чернігівська ЦРЛ» з 11.11.2015 по 27.11.2015 з діагнозом: Укушена інфікована рана правої гомілки та дійсно отримувала профілактичне антирабічне лікування, а саме вводилась вакцина КоКАВ 1,0 внутрішньо-м»язово по схемі шість доз, яку остання придбавала за свої кошти, так як в лікарні та аптечній мережі м.Чернігова препарати для антирабічної імунізації були відсутні.

Дійсно в судовому засіданні була оглянута коробка з медичного препарату КоКАВ, яка містила ампули по 1,0 мл та розчин, що вимагає особливих умов зберігання та потребує перевезення при певній температурі.

ОСОБА_1 вимушена була придбавати ліки за власний рахунок, що підтверджено повідомленням лікарні та, оскільки вказані ліки були відсутні в аптеках України, вона вимушена була придбавати їх на території Російської Федерації, як вказала в судовому засіданні, дані ліки їй привозили з Москви та надала чеки і сертифікат відповідності.( а.с. 12-13) Однак суд не може прийняти до уваги, що за ліки на території Російської Федерації позивач розраховувалась національною валютою України, оскільки на території Російської Федерації національною валютою є рублі. Ліки були придбані в аптеці, я к вказала позивач у місті Москва, у наданих чеках не вказана сума у гривневому еквіваленті, а отже суд приходить до висновку, що сума у чеках вказана в рублях. Офіційний курс рубля до гривні за курсом Національного банку України станом на 13.11.2015 становить 0,350 грн за один рубль. У відповідності до чеку вартість однієї дози ліків в рублях становить 930 рублів, а тому відповідно 6 доз, які були призначені ОСОБА_1 складають 5580 рублів, що за курсом гривні до рубля станом на 13.11.2015 ( на день придбання препарату) становить 1953 грн. Також, щоб доставити ліки в Україну позивач вимушена була понести витрати по придбанню сумки холодильника та акумулятора холоду вартість яких становить 1950 рублів, що за курсом гривні до рубля станом на 13.11.2015 ( на день придбання препарату) становить 682,50 грн.

Крім того, за повідомленням КЛПЗ «Чернігівська центральна районна лікарня» ОСОБА_1 під час стаціонарного лікування було призначено: таблетки Діазолін 21 шт., р-н димедрол 1%-1.0 3 ампули, шприці 2,0 мл 9шт.. Вартість вказаних ліків за повідомленням КП «Ліки України» ( а.с.34) складає 27,24 грн., які підлягають також стягненню з відповідача на користь позивача. Вартість вакцини Індираб до уваги не приймається, оскільки підтверджено, що станом на 13.11.2015 вказана вакцина в мережі аптек м.Чернігова була відсутня та крім того, позивачу призначена вакцина місткістю 1.0 мл, а в повідомленні вказана вакцина місткістю 0,5 мл.

Витрати на придбання хірургічного рукава на суму 6,92 грн, як на це посилається позивач в пзовній заяві не підтверджені належними та допустими доказами.

Щодо стягнення витрат на проїзд позивача, до суд приходить до наступного. Дійсно 10 листопада 2015 року позивач отримала направлення на стаціонарне лікування ( а.с.10), а отже понесла витрати, пов»язані з вимушеним виїздом до м.Чернігова та в зворотньому напрямку, що підтверджується наданим квитком на відповідну дату на суму 19,99 грн. З 11 листопада 2015 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні по 27 листопада 2015 року, а отже понесла витрати, пов»язані з відправленням до смт.Гончарівське 27 листопада 2015 року, після того, як її виписали з лікарні, що підтверджується документально наданим квитком на суму 23 грн, в якому вказана відповідна дата. Квитки від 13.11.2015 на суму 19,99 грн та від 11.02.2015 на суму 23 грн судом не можуть бути прийняті до уваги як докази понесених витрат, оскільки не підтверджені доказами на обґрунтування понесених витрат у вказані дати, оскільки 13.11.2015 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у лікарні, і не надано доказів необхідності приїзду до м.Чернігова 11.02.2016 року. Надані квитки на суму 17 грн в кількості 4 шт не приймаються до уваги як належні та допустимі докази, оскільки не містять взагалі дати, в яку були використані та не надано доказів на обґрунтування їх використання. А отже, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені витрати, пов»язані з вимушеною поїздкою до лікарні м.Чернігова 10 листопада 2015 року та 27 листопада 2015 року на загальну суму 42 грн 99 коп. ( а.с.14)

Таким чином, розмір матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2 705,73 грн ( 1953 грн+682,50 грн+27,24 грн+42,99 грн). У з»язку з чим позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню на вказану суму.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті

Як зазначено в роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачу моральної шкоди, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 зазнала моральних страждань внаслідок отримання ушкодження, а саме зазначала фізичного болю, який був тривалим, оскільки ушкодження отримала 26 жовтня 2015 року, звернулась до лікарні 10 листопада 2015 року внаслідок погіршення стану здоров»я, тривалий час перебувала на лікуванні, а отже втратила працездатність на певний час, вимушена була докладати зусиль для нормалізації свого життя, у зв»язку з втратою працездатності, мала певне хвилювання щодо можливого її зараження сказом, оскільки собака зникла, а отже вимушена була проходити антирабічне лікування та шукати ліки для цього, після пережитих подій у неї залишилось почуття страху, а отже враховуючи обставини справи, ступінь вини відповідача, який не визнає вини, не спостерігав за собакою, яка зникла через шість днів, не підтримав ОСОБА_1 навіть морально, доводи позивача, з урахуванням вимог розумності і справедливості, глибини душевних і моральних страждань позивача, суд вважає, що позов в частині відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково і стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 000 грн.

Враховуючи те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивач при звернення до суду з позовом судовий збір не сплачувала, то з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно до частини задоволених позовних вимог.

Так, за позовні вимоги майнового характеру щодо відшкодування матеріальної шкоди підлягають стягненню судові витрати в розмірі 130,37 грн ( 2705,73х551,20/11439,72). За позовні вимоги немайнового характеру підлягає стягненню судовий збір в розмірі 440,96 грн ( 4000х551,20/5000).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 61, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст.23, 1166-1167 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 705 ( дві тисячі сімсот п`ять) грн 73 коп. матеріальної шкоди та 4 000 ( чотири тисячі) грн моральної шкоди, а всього 6 705 ( шість тисяч сімсот п`ять) грн 73 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 571 грн 33 коп. судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя С.М.Майборода