Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів - Григоренка М.П., Ковальчук Н.М.

секретаря судового засідання Шептицької С.С.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» Матвєєва С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області апеляційну скаргу представника відповідача публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного Договору №733/041-Д9М від 28 липня 2008 року та Договору №3 від 27 грудня 2013 року, про внесення змін до кредитного Договору №733/041-Д9М від 28 липня 2008 року недійсними.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача вважає рішення суду першої інстанції незаконним, безпідставним та таким, що постановлене з неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводить, що висновки суду, що банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, та встановлені ним обставини щодо того, що ніби-то договір кредиту №733/041-Д9М від 28 липня 2008 року є не укладеним, є неправомірними.

Стверджує, що позивачем не надано, та не встановлено судом, жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили укладення договору під впливом обману, а з матеріалів справи не вбачається, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, а також і відсутні підстави вважати, що такими діями відповідача позивача було введено в оману. Не розуміння позичальником умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.

Зазначає, що позивач не скористався своїм правом відповідно до ч.2 ст.1056 ЦК України та п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо відмови від отримання кредиту та відкликання згоди на укладення кредиту, що свідчить про те, що позивач погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.

Вказує, що суд не врахував ті обставини, що позивачем не заперечувалось отримання кредитних коштів, проводилась сплата як по тілу кредиту так і нарахованих відсотках, а також передача банку нерухомого майна в іпотеку.

Посилаючись на вимоги ст.640 ЦК України, якою визначається момент укладення договору, вважає, що Договір про внесення змін №3 від 27 грудня 2013 року не є укладеним, оскільки сторонами не були вчинені всі необхідні дії для укладення такого договору та просить суд визнати факт неукладення вказаного додаткового договору до договору кредиту №733/041-Д9М від 28 липня 2008 року та на цій підставі відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Звертає увагу на безпідставність посилання суду на п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» оскільки по тексту самого рішення відсутні будь-які посилання про встановлення факту, що договір від 28 липня 2008 року є неукладеним.

Покликається, що рішення суду не містить жодного обґрунтування з яких саме підстав не взято до уваги клопотання відповідача щодо застосування строків позовної давності.

За викладених обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позовних вимогах за безпідставністю.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.203,215,230,548 ЦК України та прийшов до висновку про те, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, а тому волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили його волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

При цьому місцевий суд послався на п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 28 липня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» на даний час публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії №733/041-Д9М.

Відповідно до п.1.1.1 кредитного Договору, Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобов'язання надавати Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 300 000,00 (триста тисяч) доларів США (надалі - Кредит), з повним завантаженням впродовж шести місяців з дати підписання даного Договору, зі сплатою 14,0 процентів річних за Кредитом та комісій, (за оформлення кредитної справи в розмірі 1% від суми кредиту без ПДВ, сплачувати у валюті кредиту разово, після підписання кредитного договору до моменту видачі кредиту), згідно порядку визначеному Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в Додатку №1 до цього Договору, який є невід'ємною складовою частиною цього Договору, з погашенням суми основної заборгованості в розмірі та порядку, визначеному у графіку погашення, відповідно до п.1.1.1., кредитного Договору та кінцевим терміном погашення заборгованості до 27 липня 2018 року.

Відповідно до умов п.1.1.2. кредитного Договору, детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту наведено в додатку №3 до цього Договору.

За умовами п.п.1.3., 1.4.1., Кредит, який надається Позичальнику на поточні потреби, забезпечується іпотекою, (майновий поручитель за Іпотечним Договором №733/041-Д9М/1 від 28 липня 2008 року, - ТзОВ «Анласт») та Договорами фінансової поруки з особами, згідно п.п.1.4.2., 1.4.3.

В положенні п.3.2. кредитного Договору, Кредитор встановив право:

- вимагати від Позичальника дострокового виконання ним від Позичальника всіх своїх зобов'язань за цим Договором протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дня вручення Позичальнику письмової вимоги про повернення Кредиту, сплати процентів, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу (п.3.2.2.).

- у випадках, передбачених в п.2.12.3 цього Договору, у разі порушення Позичальником зобов'язань, зазначених у п.п.3.3.3. - 3.3.16 цього Договору, а також, у разі порушення Позичальником або третьою особою (Іпотекодавцем) обов'язків, встановлених договорами, зазначених в п.1.4. цього Договору, за письмовим повідомленням Кредитора до Позичальника, в односторонньому порядку розірвати цей Договір, що має наслідком дострокове, протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дня отримання Позичальником відповідної письмової вимоги Кредитора, виконання Позичальником всіх своїх зобов'язань за Договором, а саме: повернення кредиту, сплату процентів, комісій, а також сплату можливої неустойки (пені, штрафу) та відшкодування збитків, завданих простроченням виконання. Після погашення зазначених вимог, цей Договір вважається розірваним.

В разі прострочення Позичальником строків повернення Кредиту та/або процентів, комісій згідно з п.п.1.1.2.,2.4.,3.3.14 цього Договору, Відповідач, в умовах п.4.1. кредитного Договору, встановив для Позичальника відповідальність, у вигляді його обов'язку сплачувати Кредитору пеню, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період невиконання зобов'язань за цим Договором, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня за днем прострочення.

Укладеним 27 грудня 2013 року Договором про внесення змін №3 (надалі - Договір №3 про внесення змін), до кредитного Договору №733/041-Д9М від 28 липня 2008 року, було внесено зміни до його змісту, зокрема:

- п.2.1. Змінено валюту Кредиту та переведено наявну на дату укладення цього Договору №3 про внесення змін, заборгованість Позичальника перед Кредитором за Договором кредиту, а саме: Кредит, в сумі 134 910,72 доларів США; та Проценти за користування кредитом в сумі 8 334,52 доларів США, в Національну валюту України - гривню, за курсом 8,30 гривень за 1 (один) долар США, що станом на дату укладення цього Договору про внесення змін, загалом становить - 1 188 935,49 гривень. Зміна валюти Кредиту здійснюється шляхом рефінансування наявної на дату укладення цього Договору про внесення змін заборгованості за Договором кредиту (окрім нарахованих пені та штрафів).

Пунктом 2.2. встановлено максимальний ліміт кредитування на рефінансування наявної на дату укладення Договору №3 про внесення змін заборгованості за Договором кредиту (окрім нарахованих пені та штрафів), в сумі - 1 188 935,49 гривень.

Умовами п.2.4.1. Договору №3 змінено кінцевий термін погашення кредитної заборгованості, та подовживши його, таким терміном визначено дату: 26 грудня 2023 року.

Відповідно до п.2.5 Договору №3 Банк встановив проценту ставку за користування Кредитом у наступному розмірі:

починаючи з дати укладення цього Договору №3 про внесення змін, до 26 грудня 2016 року (включно), процентна ставка за користування кредитом встановлюється в розмірі 9,9% річних (п.2.5.1.);

починаючи з 27 грудня 2016 року, процентна ставка за користування кредитом встановлюється в розмірі 18% річних (п.2.5.2.).

Відповідно до умов п.2.7., з моменту укладення цього Договору №3 про внесення змін, для Позичальника перестають діяти та не нараховуються щомісячні комісії за ведення кредитної справи та за використаний ліміт кредитної лінії (якщо такі комісії були встановлені за Договором кредиту). А, штрафні санкції, нараховані Кредитором за Договором кредиту на дату укладення цього Договору №3 про внесення змін, - є анульовані (п.2.10).

Інші умови Договору кредиту залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить даному Договору №3 про внесення змін (п.3).

Відповідно до змісту п.5 Договір №3 набирає чинності з моменту підписання його Сторонами та є невід'ємною складовою частиною Договору кредиту.

В Додатках №1,2,3 від 27 грудня 2013 року, до Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії №733/041-Д9М від 28 липня 2008 року, Відповідачем викладено графік погашення заборгованості за кредитом починаючи з січня 2014 року по грудень 2023 року; детальний розпис сукупної вартості кредиту; значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту.

Колегія суддів не може погодитися із висновком місцевого суду про те, що в момент підписання кредитного договору позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсотків ставки, а тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили його волевиявленню на його укладення саме на таких умовах.

При цьому помилковим є посилання місцевого суду на приписи ст.ст.203,215,230,548 ЦК України при визначенні підстав обману.

На думку колегії суддів такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам законодавства.

Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку із вчиненням цього правочину.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України N9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін договору.

В приписах ч.1 ст.627 ЦК України зазначено: відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.ст.628,629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Із змісту оспорюваного Договору видно, що сторони обумовили і прописали в Договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів.

За умовами кредитного Договору предмет договору, а саме: кредитні кошти у іноземній валюті 30000 доларів США., які банк зобов'язується з повним завантаженням впродовж шести місяців з дати підписання даного Договору, зі сплатою 14,0 процентів річних за Кредитом та комісій, (за оформлення кредитної справи в розмірі 1% від суми кредиту без ПДВ, сплачувати у валюті кредиту разово, після підписання кредитного договору до моменту видачі кредиту), згідно порядку визначеному Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в Додатку №1 до цього Договору, який є невід'ємною складовою частиною цього Договору, з погашенням суми основної заборгованості в розмірі та порядку, визначеному у графіку погашення, відповідно до п.1.1.1., кредитного Договору та кінцевим терміном погашення заборгованості до 27 липня 2018 року.

Також умовами Договору визначено права та обов'язки сторін (стаття 3), відповідальність сторін за порушення зобов'язань за Договором (стаття 4), (т.1 а.с.9-13).

Як видно із зазначеного, умови спірного Договору доступно та зрозуміло передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір комісії за відкриття позичкового рахунку; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому, на думку колегії, такі умови банку цілком узгоджуються із Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

На підставі наведеного доводи ОСОБА_1 про те, що при укладенні спірного правочину банк не надав йому, як позичальнику, повної інформації про умови кредиту, навмисно приховав фактичну процентну ставку та фактичне подорожчання кредиту, ввівши його в оману, на увагу не заслуговують.

Обґрунтовуючи свій висновок про визнання недійсним кредитного Договору, суд першої інстанції посилався на висновки експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №1007 від 20 листопада 2014 року, з якого вбачається, що судовим експертом, в категоричній формі було встановлено, що: внаслідок недотримання Банком, під час документального оформлення кредитного договору №733/041-Д9М від 28 липня 2008 р. нормативних вимог (Постанова НБУ N168 від 10.05.2007р.), кредитний договір та додатки до нього містять неузгоджені та суперечливі дані щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

На думку колегії суддів, у випадку доведення обґрунтованості зазначених фактів, вони можуть бути підставою для перерахунку позивачу кредитної заборгованості перед банком, а не для визнання спірного кредитного договору недійсним з підстав обману.

Розрахунки експерта щодо переведення валюти кредиту позивачки з доларів США у національну валюту України гривню є некоректними, оскільки, виходячи з банківських відсоткових ставок за кредитами, які були чинними на час укладення спірного кредитного договору, а також виходячи з інших своїх особистих міркувань, позичальник самостійно вибрав як контрагента, так і валюту свого банківського кредитування, а тому зобов'язаний був усвідомлювати всі можливі у зв'язку з цим фінансові ризики.

Не заслуговують на увагу посилання позивача на ст.ст.18,19,21 Закону України "Про захист прав споживачів", що умови договору є несправедливими, зі сторони банку використана нечесна підприємницька практика з огляду на слідуюче.

Аналізуючи вказані норми Закону України "Про захист прав споживачів", колегія суддів дійшла висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте таких обставин позивачем у справі не доведено.

Таким чином, висновки проведеної у справі судово-економічної експертизи №1007 від 20 листопада 2014 рокута інші наявні у справі посилання, як на докази, не свідчать про те, що підприємницька практика відповідача, як кредитора, була нечесною та ввела позивача в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення ним спірного правочину, а відсоткова ставка та вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обов'язково мали б перешкодити позивачу укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями вчинив дії щодо відсоткової ставки та вартості кредиту та ввів позивача в оману і це вплинуло на укладення спірного правочину, тому в суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, не було правових і фактичних підстав для визнання обману в діях відповідача при укладенні з ОСОБА_1 кредитного договору.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були неправильно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору. У зв'язку із цим апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 травня 2015 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного Договору №733/041-Д9М від 28 липня 2008 року та Договору №3 від 27 грудня 2013 року, про внесення змін до кредитного Договору №733/041-Д9М від 28 липня 2008 року недійснимивідмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді М.П. Григоренко

Н.М. Ковальчук