справа №619/3041/14-ц
провадження №2/619/21/16
22 квітня 2016 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участюсекретаря судового засіданняОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Дергачівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції Харківської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку,
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Дергачівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції Харківської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: Харківська область Дергачівський район сел. Пересічне вїзд Мічуріна №19, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться за цією ж адресою, та визнання недійсним свідоцтва про право власності на цю земельну ділянку. В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що 06 березня 2014 року та 27 березня 2014 року ОСОБА_4 оформив угоду купівлі - продажу будинку, а 27 березня 2014 року договір купівлі продажу земельної ділянки, що розташовані за адресою: Харківська область Дергачівський район с. Пересічне вїзд Мічуріна №19, посвідчені приватним нотаріусом Дергачівського районного округу Харківської області ОСОБА_6 06 березня 2014 року та 27 березня 2014 року відповідач ОСОБА_4 незаконно оформив право власності на земельну ділянку, розташовану в с. Пересічне вїзд Мічуріна №19.
Відповідач ОСОБА_4 подав до суду письмові заперечення проти позову, вважає, що дана позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: у провадженні Дергачівського районного суду Харківської області (судді Остропільця Є.Р.) знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи, про визнання договору дарування недійсним, визнання іпотечного договору недійсним, договору про задоволення вимог іпотеко держателя недійсним (справа №2010/4581/12, провадження 2/619/166/14). 17 квітня 2014 року по цій справі у його відсутність було проголошено заочне рішення. Ухвалою від 08 серпня 2014 року заочне рішення було скасовано та сторони були приведені в первісне положення. Ухвалою суду від 03 вересня 2014 року дана цивільна справа була залишена без розгляду у звязку з повторною неявкою в судове засідання позивача. Виходячи з наведеного ОСОБА_3 посилається на факти, які не мають місце, чим вводить суд в оману.
У судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки. На адресу місця проживання відповідача, яке ним було зазначено у письмових запереченнях, судом рекомендованим поштовим відправленням було направлено судову повістку про виклик, яка УДППЗ «Укрпошта» була повернута до суду за закінченням терміну зберігання.
У судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з'явилась, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки. На адресу зареєстрованого місця проживання відповідача судом рекомендованим поштовим відправленням було направлено судову повістку про виклик.
Згідно п.99 «Правил надання послуг поштового зв'язку», затверджених Постановою КМ України від 5 березня 2009 р. №270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.
Пунктом 110 цих Правил передбачено, що у разі коли адресат не з'явився за одержанням реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу протягом трьох робочих днів після доставки першого повідомлення про надходження зазначеного поштового відправлення, поштового переказу, йому під розписку вручається повторне повідомлення (крім повторних повідомлень про надходження рекомендованих поштових відправлень). Повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресованих до запитання та на абонементну скриньку, вкладаються відповідно до картотеки "До запитання" та до абонементної скриньки адресата.
Відповідно до п.117 зазначених Правил, поштові відправлення, поштові перекази повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання.
Згідно ч.3 ст.27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.
Згідно ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
У судове засідання ОСОБА_3 не зявилася, подала до суду заяву, в якій просила позов задовольнити з підстав, які зазначені у позовній заяві, справу просила розглядати у її відсутність, у разі неявки в судове засідання відповідачів просила ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти такого розгляду справи не заперечувала.
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Так як, відповідачі у судове засідання не зявилися без поважних причин, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів та такого вирішення справи, то суд дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення.
У судове засідання треті особи не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Так як до суду не надійшло повідомлення про згоду на участь у справі, відповідно до ч.3 ст. 36 ЦПК України справа розглядається без участі третіх осіб.
Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини.
Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №700, ОСОБА_8 передає у власність, а ОСОБА_5 приймає у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область Дергачівський район сел. Пересічне вїзд Мічуріна №19.
Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №908, ОСОБА_8 передає у власність, а ОСОБА_5 приймає у власність земельну ділянку площею 0,1058 га, яка розташована за адресою: Харківська область Дергачівський район сел. Пересічне вїзд Мічуріна №19.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 травня 2015 року, з урахуванням змін до нього відповідно до рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2016 року, визнано недійсним договір дарування від 09.10.2002 року будинку №19 вїзду Мічуріна смт. Пересічна Дергачівського району Харківської області між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі №1-2626; визнано недійсним іпотечний договір від 06.12.2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4, зареєстрований приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі №5296; визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.12.2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 зареєстрований приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі №4450.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову з наступних мотивів.

Відповідно до рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 травня 2015 року, з урахуванням змін до нього відповідно до рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2016 року, визнано недійсними договір дарування від 09.10.2002 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.12.2011 року.

Відповідно до спірних договорів купівлі-продажу від 06.03.2014 року та від 27.03.2014 року ОСОБА_5 на підставі договорів, укладених з ОСОБА_8, набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область Дергачівський район сел. Пересічне вїзд Мічуріна №19, та відповідну земельну ділянку, які належали ОСОБА_3 до відчуження нею зазначеного нерухомого майна по договору дарування від 09.10.2002 року.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи інтересів (ч. 1). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Суд враховує, що у ч.1 ст.16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Суд встановив, що вимоги позивача ОСОБА_3 носять речово-правовий характер, разом з тим, нею застосовано зобовязально-правовий спосіб відновлення порушеного права. Суд враховує, що визнання правочину недійсним, як спосіб захисту права, застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст.203, ст.ст.215, 216 ЦК України), та має на меті застосування наслідків його недійсності (реституції). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Однак, у речово-правових відносинах не застосовуються способи захисту прав, установлені для зобов'язальних правовідносин, навпаки, у речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України.

Вказане ускладнює захист порушених прав позивача, з огляду на обрання нею неналежного способу захисту права, що позбавляє їх ефективності й унеможливлює здійснення судом захисту порушених цивільних прав та інтересів учасників спірних відносин. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України, виклавши їх у листах «Про висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, укладених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 статті 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2013 року» та «Про аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України» від 01.02.2014 року та від 01.04.2014 року відповідно, а також Пленум Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5.

Зокрема, у п.22 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено наступне. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Пленум Верховного Суду України у п.10 своєї постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив судам, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 у частині визнання недійсними договорів щодо відчуження спірного майна, які були вчинені після договору дарування, задоволенню не підлягає.

Суд також відмовляє позивачу у вимозі про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку з мотивів її необґрунтованості, оскільки ОСОБА_3 не наведено жодної підстави для цього.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 224-226, 233 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.

Суддя Є. А. Болибок