Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючий судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Власенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради, треті особи - ОСОБА_2, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 14.11.2010 року померла її мати ОСОБА_3. На час відкриття спадщини було відомо, що до складу спадщини входить тільки земельна частка (пай) на території Водянської сільської ради Петровського району Кіровоградської області, на яку ОСОБА_3 за життя склала заповіт на користь онука ОСОБА_2, який прийняв спадщину у вигляді вказаної земельної ділянки і 19.08.2011 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Оскільки заповітом ОСОБА_3 було охоплено тільки вказану земельну частку (пай), її спадкування здійснюється за заповітом, а право на спадкування майна померлої, не охопленого заповітом, виникає у її спадкоємців за законом.

Позивач зазначає, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом після померлої 14.11.2010 року ОСОБА_3 є вона - її донька і їй при спадкоємстві за законом повинно було належати все спадкове майно, не охоплене заповітом, яке залишилось після смерті її матері ОСОБА_3 На момент смерті матері ОСОБА_3 14.11.2010 року, тобто на час відкриття спадщини, вона як її спадкоємець першої черги за законом не проживала постійно з нею, у неї були відсутні відомості щодо наявності у померлої за життя якогось майна, що входило б до складу спадщини, окрім вказаного у заповіті, тому вона не подавала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини протягом встановленого ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку, а отже спадщина нею не приймалася і вона від її прийняття не відмовлялася.

Позивач зазначає, що в той же час було достеменно відомо, що житловий будинок № 13, розташований на земельній ділянці, площею 544 кв.м., що знаходиться на вул. Старова у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська, в якому мешкала ОСОБА_3, а також розташовані на ній сараї, гараж, навіси, вбиральня, огородження, водоколонка та мостіння, ще за життя були подаровані ОСОБА_3 їй як доньці, що підтверджується договором дарування від 09.02.1998 року. На час укладання вказаного договору дарування і набуття нею права власності на вказане нерухоме майно земельна ділянка за вказаною адресою, на якій це майно розміщено, ще не була приватизована і не перебувала у приватній власності її матері, а отже не була відчужена разом з розташованим на ній нерухомим майно.

Позивач зазначає, що враховуючи те, що 03.03.1998 року до неї перейшло право власності на житловий будинок та споруди за вказаною адресою, вона була переконана в тому, що згідно з чинним на той час законодавством разом з цими об"єктами нерухомого майна до неї перейшло право користування земельною ділянкою для обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд, розмір якої не перевищує 0,1 га. Після смерті ОСОБА_3 вона постійно користувалася земельною ділянкою та нерухомим майном, розташованими за вказаною адресою, і у березні 2015 року вона вирішили приватизувати цю земельну ділянку, для чого замовила складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і подала до Центру надання адміністративних послуг ОСОБА_4 міської ради заяву на отримання витягу з Державного земельного кадастру про вказану земельну ділянку. З отриманого Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку їй стало відомо, що земельна ділянка за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Старова, 13, кадастровий номер :02:208:0005, площею 0,0533 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вже була приватизована і належить на праві приватної власності її померлій матері ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради від 21.05.1998 року №892, про що їй було видано Державний акт від 04.06.1998 р. серія ДП Д* № 011537. Таким чином, вона лише через чотири з половиною років після смерті матері дізналася про те, що в померлої за життя було не охоплене заповітом спадкове майно у вигляді нерухомого майна, а саме земельної ділянки за адресою вул. Старова, 13 у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська, тому вона вважає? що строк для прийняття спадщини пропущений нею з поважних причин.

Позивач вказує на те, що 18.08.2015 року вона звернулася до державного нотаріуса Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом, в чому їй було відмовлено з посиланням на пропущення строку для прийняття спадщини та відсутністю сумісної реєстрації разом із спадкодавцем за однією адресою.

Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати, що строк для прийняття спадщини після смерті матері пропущений нею з поважних причин та просить визначити їй додатковий термін для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, померлої 14.11.2010 року, в шість місяців.

В судове засіданні позивач не зявилась, разом з представником надала суду заяву з проханням провести судове засідання у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням провести судове засідання у його відсутність, вважає позовні вимоги обґрунтовані в повному обсязі.

Представник третьої особи - Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням розглядати справу в його відсутність, проти позовних вимог не заперечував.

Дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини згідно до ст.1218 ЦК України входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 цієї статі часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

У відповідності до ст.1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно до ч.2 цієї статті - не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

У відповідності до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ч.2 цієї статті - якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 5 Прикінцевих та перехідних положень чинного Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного Кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.3, 4 цієї статті - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_3.

ОСОБА_3 померла 14.11.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 І-КИ № 381052, виданим 16.11.2010 року відділом реєстрації смерті ОСОБА_4 міського управління юстиції, актовий запис № 8143.

За життя ОСОБА_3 належала земельна частка (пай) на території Водянської сільської ради Петровського району Кіровоградської області та житловий будинок №13 з земельної ділянкою площею 544 кв.м., що знаходиться по вул. Старова в м.Дніпропетровську.

15.11.2003 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким належний їй майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що знаходиться СБК «Водянський», с.Водяне, Петрівського району, Кіровоградської області, заповіла онуку ОСОБА_2. Вказаний заповіт був посвідчений Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3-4281 і на підставі цього заповіту ОСОБА_2 було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку.

Встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після померлої 14.11.2010 року ОСОБА_3 і їй при спадкоємстві за законом повинно було належати все спадкове майно, не охоплене заповітом, яке залишилось після смерті її матері ОСОБА_3 На момент смерті матері ОСОБА_3 14.11.2010 року, тобто на час відкриття спадщини, позивач як її спадкоємець першої черги за законом не проживала постійно з нею, у неї були відсутні відомості щодо наявності у померлої за життя якогось майна, що входило б до складу спадщини, окрім вказаного у заповіті, тому вона не подавала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини протягом встановленого ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку, а отже спадщина нею не приймалася і вона від її прийняття не відмовлялася.

За життя, ОСОБА_3 відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 09.02.1998 року подарувала позивачці житловий будинок № 13, розташований на земельній ділянці, площею 544 кв.м., що знаходиться на вул. Старова у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська, в якому мешкала ОСОБА_3, а також розташовані на ній сараї, гараж, навіси, вбиральня, огородження, водоколонка та мостіння.

Судом також встановлено, що на час укладання вказаного договору дарування і набуття позивачкою права власності на вказане нерухоме майно земельна ділянка за вказаною адресою, на якій розміщено вищевказане нерухоме майно, ще не була приватизована і не перебувала у приватній власності матері позивачки, а отже не була відчужена разом з розташованим на ній нерухомим майно і позивачка вважала, що згідно з чинним на той час законодавством разом з цими об"єктами нерухомого майна до неї перейшло право користування земельною ділянкою для обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд, розмір якої не перевищує 0,1 га. Після смерті ОСОБА_3 вона постійно користувалася земельною ділянкою та нерухомим майном, розташованими за вказаною адресою, і у березні 2015 року вона вирішила приватизувати цю земельну ділянку, для чого замовила складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і подала до Центру надання адміністративних послуг ОСОБА_4 міської ради заяву на отримання витягу з Державного земельного кадастру про вказану земельну ділянку.

З отриманого Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку позивачці стало відомо, що земельна ділянка за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Старова, 13, кадастровий номер :02:208:0005, площею 0,0533 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вже була приватизована і належить на праві приватної власності її померлій матері ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради від 21.05.1998 року №892, про що їй було видано Державний акт від 04.06.1998 р. серія ДП Д* № 011537. Таким чином, позивач лише через чотири з половиною років після смерті матері дізналася про те, що в померлої за життя було не охоплене заповітом спадкове майно у вигляді нерухомого майна, а саме земельна ділянка за адресою вул. Старова, 13 у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку.

Позивач як спадкоємець померлої матері 18.08.2015 року звернулась до державного нотаріуса Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом після смерті матері.

Постановою державного нотаріуса Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на пропущення нею строку для прийняття спадщини та відсутністю реєстрації разом із матірю за однією адресою.

Відповідно до копії спадкової справи, заведеною після смерті ОСОБА_3 та наданої суду Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, з заявами про отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори звернулися ОСОБА_2 17.03.2011 року та ОСОБА_1 18.03.2011 року, яка в заяві відмовилася від долі у спадщини на ім"я ОСОБА_2 щодо земельного пая.

З огляду на вищевстановлені обставини, суд вважає, що встановлений законом строк для прийняття спадщини був пропущений позивачем з поважних причин, тому позовні вимоги позивача є такими? що підлягають задоволенню та вважає необхідним визначити позивачу додатковий строк в шість місяців для подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_3, судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити ОСОБА_1, інн. НОМЕР_1, додатковий строк у шість місяців для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, померлої 14.11.2010 року, який обчислювати з дня набрання законної сили рішення суду.

Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня його проголошення.

Суддя Т.О. Кудрявцева