Номер провадження: 22-ц/785/3708/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Бабія А.П., Станкевича В.А.

при секретарі Лопотан В.І.

розглянувши цивільну справу за позовною заявою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з орендної плати, пені та неустойки за апеляційною скаргою представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2016 року, -

встановила:

У квітні 2015 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з орендної плати, пені та неустойки, посилаючись на те, що 19 квітня 1999 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та приватним підприємцем ОСОБА_3 був укладений договір оренди N 6/060 нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 119,1 кв.м, розташованого за адресою м. Одеса, вул. мала Арнаутська, 113. Додатковим погодженням від 28.02.2006 року до договору оренди № 6/060 від 19.04.1999 року було змінено назву орендаря на «фізична особа-підприємець ОСОБА_2М.».

Однак, починаючи з квітня місяця 2013 року відповідач зобов'язання не виконує належним чином, у зв'язку з чим в нього станом на 19 серпня 2013 року утворилась заборгованість у сумі 9677,46 грн.

Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з урахуванням пені і неустойки та просила суд їх задовольнити. При цьому пояснила суду, що на момент укладення з відповідачем договору оренди орендна ставка була 973,52 грн., яка підлягала коректировці у звязку з застосування індексу інфляції та ПДВ. Також вона визнала ту обставину, що вони пропустили строк позовної давності в частині стягнення пені.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 проти позову заперечували, подали заперечення на позовну заяву, в яких зазначили, що договір оренди слід вважати припиненим з жовтня 2007 року, а оскільки позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості 23 березня 2015 року то у звязку з пропуском строку позовної давності просили застосувати норму визначену ст. 267 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2016 року позов задоволений частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача орендну плату у розмірі 9677 грн. 46 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись за зазначеним рішенням суду представник позивачача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення неустойки, в звязку з тим, що рішення в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції в іншій частині сторонами не оскаржується і не є предметом апеляційного розгляду, оскільки апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» - суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог рішення не оскаржується.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, сторони, що зявилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що 19.04.1999 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (Орендар) був укладений Договір № 6/060 оренди нежитлового приміщення (а.с. 7-9), згідно якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне володіння та користування приміщення, загальною площею 119,1 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 113 з метою розміщення кафе.

Додатковим погодженням від 28.02.2006 року до договору оренди № 6/060 від 19.04.1999 р. було змінено назву орендаря на «фізична особа - підприємець ОСОБА_2.».

Відповідно до п. 1.2. договору оренди № 6/060 від 19.04.1999 року строк дії договору оренди був визначений з 29.04.1999 р. по 22.04.2007 року.

Відповідно до п. 3.3. договору оренди № 6/060 від 19.04.1999 року орендна плата, перерахована несвоєчасно, або не в повному обсязі, стягується Орендодавцем за весь період заборгованості, з урахуванням пені в розмірі передбаченому діючим законодавством.

Відповідно до п. 4.6. договору оренди № 6/060 від 19.04.1999 року орендодавець зобовязаний в разі припинення дії договору оренди, повернути Орендодавцеві орендоване приміщення в належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду.

Відповідно до п. 9.3. договору оренди № 6/060 від 19.04.1999 року договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням арбітражного суду у випадках передбачених чинним законодавством.

Договір оренди № 6/060 від 19.04.1999 року не припинив своєї дії після 22.04.2007 року, а тому був чинним. Оскільки Відповідач неналежно виконував обовязки за договором оренди № 6/060 від 19.04.1999 року не сплачував орендну плату своєчасно та в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість з орендної плати, позивач звернувся до господарського суду про стягнення заборгованості.

Рішенням Господарського суду Одеської області по справі № 916/1472/13 (від 05 серпня 2013 року розірвано Договір оренди нежитлового приміщення № 6/060 від 19.04.1999 року, укладений між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, виселено її з нежилих приміщень підвалу, заг. пл..119,1 кв.м., стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість у розмірі 76 572,79 грн. з орендної плати за період з квітня 2010 року по березень 2013 року.

Згідно акту державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 18.03.2014р. рішення про виселення було виконано та постановою від 18.03.2014р. закінчено виконавче провадження.

Вищевказане судове рішення набрало законної сили 19 серпня 2013 року, а тому суд першої інстанції вважав, що позивачем не був пропущений строк позовної давності стосовно звернення до суду щодо стягнення заборгованості з орендної плати за період квітень-серпень 2013 року.

Також рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 20.12.2013 року за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_5, визнано недійсним договір купівлі-продажу цього приміщення між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, та витребувано це приміщення у ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.08.2014 року зазначене рішення суду було змінено, а саме абзац рішення був змінений, а саме виключивши «визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02.02.2007 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6І.», в решті рішення залишено без змін.

Відповідач не користується цим приміщенням з моменту укладення з ОСОБА_5 договору купівлі-продажу від 02.02.2007 року, при цьому сам договір оренди розірваний за рішенням суду починаючи з 20.08.2013 року.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Так відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України скорочена позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Тож до вимог позивача про стягнення неустойки та пені суд застосовує наслідки передбачені ст. 267 ЦК України з огляду на п. 3. та п. 4 цієї статті відповідно до яких позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення та сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові і відмовляє в частині стягнення неустойки та пені.

Відповідно до даних із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців номер запису 3036555 від 10.10.2014 державну реєстрацію підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 припинено.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.11.2014 року позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 39298,01 грн. - залишено без розгляду.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Однак, ОСОБА_2, починаючи з квітня місяця 2013 року зобов'язання не виконує належним чином, у зв'язку з чим у неї станом на 19 серпня 2013 року утворилась заборгованість по орендній платі (з урахуванням ПДВ) у розмірі 9677,46 грн.

На підставі наведеного, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги в частині стягнення орендної плоти за період з квітня 2013 року по 19.08.2013 року, підлягають задоволенню.

Відмовляючи у стягненні неустойки, суд першої інстанції зазначив, що згідно ч.2,3 ст.653 ЦПК України зобовязання сторін припиняються з моменту набрання рішення суду законної сили.

Ч. 2 ст. 785 ЦК України передбачено, що якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України встановлюється загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора.

Для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно не виконав цього обов'язку (постанова Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі N 3-70гс14).

Позивач стверджував що відповідач без правових підтяв займала спірне приміщення з 12.08.2013 року і вони тільки з 18.03.2014 року мали доступ до спірного приміщення, тобто після складання державним виконавцем Акту від 18.03.2014 року, тому саме з цього моменту вони просять стягнути з відповідачки неустойку.

При цьому представник позивача не спростовує той факт, що при складання даного акту відповідачка не була присутня.

Крім того Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 20.12.2013 року та апеляційного суду Одеської області від 28.08.2014 року встановлено, що спірне приміщення було передано відповідачкою згідно договору купівлі-продажу від 02.02.2007 року ОСОБА_5, у звязку з чим і звертався позивач 20.03.2012 року до суду про витребування у ОСОБА_5 спірного приміщення, який судом було задоволено та залишено в силі апеляційним судом.

Відповідач в період 12.08.2013 року по 18.03.2014 року спірне нежитлове приміщення не займала, а відтак і відсутні підстави для стягнення з неї неустойки.

Крім того вимога про стягнення пені за період з 16.06.2013 року по 15.02.2014 року суд першої інстанції вважав такими, що також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності (один рік). Позивач звернувся з позовом до суду 23.04.2015 року.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відсутності підстав для стягнення з відповідача неустойки пені, оскільки суду першої інстанції правомірно зазначив, що позивач пропустив строк для звернення до суду з зазначеними вимогами.

Оскільки рішення суду в частині стягнення з відповідача орендної плати не оскаржується, колегія не надає оцінці рішенню суду першої інстанції в зазначеній частині.

В апеляційній скарзі не зазначено які порушення допустив суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки пені в звязку з пропуском позивачем строку позовної давності для звернення з зазначеними вимогами.

Колегія вважає, що суд першої інстанції помилково відмовляючи в задоволенні позовних вимог посилався на інші обставини крім пропуску позивачем строку для звернення до суду, проте таке помилкове посилання не вплинуло на законність оскаржуваного судового рішення та не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Посилання в апеляційній скарзі на ч.6 ст.762 ЦК України якою передбачено, що наймач звільняться від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає є помилковим, оскільки предметом розгляду справи не є стягнення заборгованості по орендній платі після розірвання договору оренди на підставі рішення Господарського суду Одеської області по справі від 05 серпня 2013 року.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відхилити. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

ОСОБА_7

ОСОБА_8