АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 685/16/15-ц
Провадження № 22-ц/792/965/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Карпусь С.А.

суддів: Баса О.Г., Федорової Н.О.

секретаря Бондаря О.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Теофіпольського районного суду від 18 березня 2015 року за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_7 «ПРИВАТБАНК», треті особи служба у справах дітей Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області, Теофіпольська державна нотаріальна контора, про визнання договору іпотеки недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників розгляду, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_7 «ПРИВАТБАНК», треті особи служба у справах дітей Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області, Теофіпольська державна нотаріальна контора, про визнання договору іпотеки недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 07.03.2001 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, під час якого народились діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.В період шлюбу, а саме 17.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_5В було укладено кредитний договір №HMTWGA ___________________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8 Провадження № 22-ц/792/965/16

Доповідач - Карпусь С.А. Категорія № 19, 27

00007715, за умовами якого останній отримав готівковий кредит в розмірі 55 625 грн. з кінцевим терміном повернення до 16 серпня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_3 уклав з ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір іпотеки, предметом якого є будинковолодіння за адресою: вул. Базалійських, 10 в с. Святець, Теофіпольського району. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору виникла заборгованість в рахунок погашення якої рішенням Теофіпольського районного суду від 04.03.2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на те, що при укладанні договору іпотеки були порушенні права малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_5, які постійно проживали у вказаному житловому будинку, крім того при укладенні спірного договору не було отримано дозволу органу опіки та піклування, позивач просила визнати договір іпотеки від 17 серпня 2007 року недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину та скасувати реєстраційні записи в Державному реєстрі іпотек та в Єдиному реєстрі Заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 18 березня 2015 року ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 18 березня 2015 року скасовано, позов ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3, предметом якого є жилий будинок №10 по вул. Базалійських у с. Святець Теофіпольського району Хмельницької області.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року скасовано. Справу направлено на новий апеляційний розгляд.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, діючи в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_5, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі із застосуванням наслідків недійсності нікчемного правочину. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема положень ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17, 18 ЗУ «Про охорону дитинства» , ч.4 ст. 29 ЦК та ч. 1 ст. 16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року. Рішенням суду порушуються житлові права малолітніх дітей, які від народження проживають у спірному будинку, судом не застосовано до спірних правовідносин норми міжнародного права в сфері захисту прав та інтересів дітей, а судова практика Верховного Суду України в аналогічних справах піддана невірному тлумаченню. При передачі в іпотеку будинковолодіння, в якому фактично проживали та продовжують проживати діти, обовязковою є попередня згода органу опіки та піклування на укладення такого правочину та його нотаріальне посвідчення. За відсутності такої згоди вважає договір іпотеки нікчемним з моменту його укладення.

Суд не встановив фактичне місце проживання дітей, також допустив порушення норм процесуального права, не дав належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема безпідставно взяв до уваги довідку Святецької сільської ради від 10.08.2007 року, яка є фіктивною та недостовірною.

ОСОБА_1, треті особи служба у справах дітей Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області, Теофіпольська державна нотаріальна контора в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, про що свідчать поштові повідомлення.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Відповідач ОСОБА_3 визнав доводи апеляційної скарги.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_4 з доводами апеляційної скарги не погодилась.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1,3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права.

Згідно з вимогами ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір іпотеки укладений з дотриманням вимог закону, не порушує прав та інтересів дітей позивача, які не проживали в будинку, що є предметом іпотеки на момент його укладання, і відповідно не було необхідності отримувати дозвіл органу опіки та піклування на його укладення.

Проте з такими висновками суду повністю погодитись не можна.

Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 7 березня 2001 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося двоє дітей, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ«Приватбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №HMTWGA00007715, згідно з яким ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 55625 грн. з кінцевим терміном повернення до 16.08.2017 року (а.с. 85-87).

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим кредитним договором того ж дня між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» ) та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку належне йому на праві власності будинковолодіння по вул. Базалійських, 10 в с. Святець Теофіпольського району Хмельницької області (а.с. 82-84).

Для укладення договору іпотеки ОСОБА_3 було надано довідку виконавчого комітету Святецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області від 10 серпня 2007 року №1137 про те, що у будинку №10 по вул. Базалійських в с. Святець Теофіпольського району Хмельницької області малолітні та неповнолітні діти не проживають і права користування цим житлом не мають (а.с.88).

Також в п. 12.9 оскаржуваного договору іпотеки іпотекодавцем було засвідчено, що ним враховані інтереси дітей та інших членів сімї й осіб, які мають право користування даним предметом іпотеки (при їх наявності). Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки (при їх наявності), надали згоду на їх виселення.

17 серпня 2007 року позивач надала нотаріально посвідчену згоду на укладення відповідачем ОСОБА_3 цього договору іпотеки.

19.04.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої визначено порядок погашення заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, та графік погашення кредиту в новій редакції (а.с. 11).

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо оспорювання договору іпотеки, ОСОБА_1 зазначала про те, що на час укладення договору іпотеки у житловому будинку постійно проживали малолітні діти, не було отримано необхідної попередньої згоди органу опіки та піклування.

Верховний Суд України в постанові №6-806цс16 від 11 травня 2016 року сформував правовий висновок, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення ст.17 ЗУ«Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) зясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

Згідно ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Отже, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням.

Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна одночасно є законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Відповідно до ст.29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої, малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає.

Однак місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Тобто важливим в цій справі є встановлення фактичного місця проживання малолітніх дітей.

Встановлено, що перед укладенням кредитного договору та договору іпотеки під час перебування у шлюбі 8 вересня 2005 року ОСОБА_3 придбав у власність житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Базалійських, 10 в с. Святець Теофіпольського району, саме який в послідуючому передав ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в іпотеку. 9 вересня 2005 року проведена державна реєстрація права власності. Докази наявності у малолітніх дітей права власності на спірний житловий будинок в матеріалах справи відсутні. Батьки в судовому засіданні підтвердили, що малолітні діти не мають права власності на житловий будинок.

На час укладення договору іпотеки в будинку по вул. Базалійських, 10 в с. Святець Теофіпольського району проживали ОСОБА_3, ОСОБА_1В та їх малолітні діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 і цей житловий будинок був для них постійним місцем проживання, іншого постійного місця проживання у батьків та дітей не було.

Житловий будинок по вул. Щорса, 27 в с. Святець Теофіпольського району є власністю ОСОБА_9, матері відповідача ОСОБА_10.

Ці обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які в судовому засіданні підтвердили, що з 2005 року позивач разом з чоловіком та дітьми постійно проживали в будинку. Їх показання обєктивно підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, в тому числі відомостями в паспорті ОСОБА_1, що з 29.12.2005 року вона є зареєстрованою ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.148); даними повідомлення управління державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 06.05.2015 року №03/6418, отриманими за зверненням апеляційного суду Хмельницької області, згідно з якими ОСОБА_1 з 10.01.2006 року значиться зареєстрованою за цією адресою і разом з нею зареєстрований ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.167); даними довідки лікарської амбулаторії Святецької сільської ради №12 від 02.02.2015 року про те, що ОСОБА_6 з дня народження 2006 року наглядався лікарем і патронажною медичною сестрою за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_6.

З огляду на викладені обставини колегія суддів не приймає до уваги довідки Святецької сільської ради від 05.05.2015 року №95 з додатками (а.с. 160-162) та відомості з погосподарських книг по господарству №28 вул. Щорса, 57 та вул. Базалійських, 10 в с. Святець (а.с. 39, 142) щодо вибуття дітей з місця постійного проживання, оскільки таке зняття з місця постійного проживання матері разом з малолітніми дітьми проведено з порушенням порядку, встановленого ст. ст. 3, 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Погосподарські книги, що ведуться органом місцевого самоврядування, не є реєстраційним документом, передбаченим цим Законом. В матеріалах справи відсутні відомості, що позивач на час укладення договору іпотеки зверталася до УДМС в Хмельницькій області по питанню зняття з реєстрації за місцем свого постійного проживання разом з малолітніми дітьми.

Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що батьки постійно проживали та були зареєстрованими в будинку по вул. Базалійських, 10 в с. Святець Теофіпольського району і малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в силу ст. 29 ЦК України мали право користуватися цим житловим будинком як місцем свого постійного проживання на день укладення оспорюваного договору іпотеки, іншого постійного житла вони не мали і дані обставини були перешкодою для укладення договору іпотеки без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

За таких обставин вчинення батьком малолітніх дітей правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону.

Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Як зясовано колегією суддів, малолітні діти не є власниками житлового будинку, вони набули права користування житлом, зазначеним житловим будинком, як члени сімї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування житлового будинку в іпотеці.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що укладання договору іпотеки хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права ОСОБА_5 та ОСОБА_5 на користування цим житлом.

В засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 підтвердив, що позов було заявлено з метою унеможливити порушення прав малолітніх дітей на користування житловим будинком в майбутньому.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_14 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення умов кредитного договору та в зв'язку з цим звернення банком стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок - імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту шляхом визнання недійсним договору іпотеки, примарного права ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на збереження саме цього житлового будинку як місця їх проживання.

Встановлено, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний ОСОБА_3 у 2005 році, а не за рахунок отриманих у 2007 році кредитних коштів. Тому ОСОБА_5 та ОСОБА_5 як мешканці спірного житлового будинку, які мають право користування житлом, не можуть бути виселені із нього без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на житловий будинок як на предмет іпотеки банк зверне стягнення.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 батько малолітніх дітей, укладаючи договір іпотеки житлового будинку, не визнав право проживання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в житловому будинку, надавши довідку з місця проживання про те, що проживає в будинку одноосібно, діти не проживають і права користування житлом не мають, а також вказав, що особи, які мешкали і були зареєстрованими в житловому будинку погодились на їх виселення. Банку про ці обставини не було відомо.

З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15 від 30 вересня 2015 року, колегія суддів приходить до висновку, що дії відповідача ОСОБА_3 під час укладення договору іпотеки не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

За таких обставин, враховуючи, що договір іпотеки укладений з дотриманням вимог закону та відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1, діючої в інтересах своїх малолітніх та неповнолітніх дітей, про визнання договору іпотеки недійсним, тому ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Теофіпольського районного суду від 18 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_7 «ПРИВАТБАНК», треті особи служба у справах дітей Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області, Теофіпольська державна нотаріальна контора, про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча /підпис/ ОСОБА_15

Суддя /підпис/ ОСОБА_16

Суддя /підпис/ ОСОБА_17

Згідно оригіналу: суддя апеляційного суду С.А. Карпусь