Справа №482/1363/15-ц 10.06.2016 10.06.2016 10.06.2016
Справа № 482/1363/15-ц
Провадження № 22-ц/784/1283/16 Головуючий першої інстанції: Баранкевич В.О.
Категорія: 27 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участі представників: позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення процентів за договором позики,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 р. ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення процентів за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 15 червня 2014 р. він уклав з ОСОБА_5 договір позики, за яким передав останній у борг 4 500 доларів США за умови повернення коштів до 01 січня 2016 р.

Посилаючись на положення ст. 1048 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача проценти за користування кредитом, виходячи з облікової ставки Національного банку України за період з 15 червня 2014 р. по 10 листопада 2015 р. в сумі 29 020 грн.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2016 р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на невідповідність висновків суду про те, що текст розписки не підтверджує наявність боргу відповідача обставинам справи, і просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

В силу положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відмовляючи в позові, суд вважав, що надана позивачем на підтвердження укладення договору позики з відповідачем розписка не може бути доказом боргових зобовязань відповідача.

Однак такий висновок суду суперечить наявним у справі доказам.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.

На підтвердження позовних вимог, ОСОБА_4 надав розписку, складену 15 червня 2014 р. ОСОБА_5, згідно тексту якої вона видала позивачеві дану розписку про те, що отримала у борг гроші 4 500 доларів США та зобовязується повернути борг до 01 січня 2016 р.

Таким чином, зміст розписки чітко та однозначно свідчить про те, що ОСОБА_5 позичила 15 червня 2014 р. у ОСОБА_4 4 500 доларів США, які зобовязувалась повернути до 01 січня 2016 р., тобто що між сторонами було укладено договір позики.

Безпідставним є висновок суду, що текст розписки не дозволяє однозначно тлумачити, яку саме суму взяла ОСОБА_5 у борг, оскільки в ній зазначена грошова сума: цифрами вказано 4. 500 доларів США, зазначено також суму прописом чотири пятсот тисяч доларів США, а тому є підстави вважати, що предметом позики були саме 4 500 доларів США.

Крім того, в тексті розписки визначений обовязок ОСОБА_5 з повернення цієї суми до 01 січня 2016 р. та є дата складання розписки 15 червня 2014 р. (і оскільки іншої окремо зазначеної дати отримання грошей розписка не містить саме цю дату слід вважати датою, коли були отримані гроші).

Тобто в наданій позивачем розписці є усі складові боргового документа, що підтверджує укладання сторонами договору позики.

Саме про таке йдеться у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 р. по справі № 6-1967цс15, на яку посилався в суді апеляційної інстанції представник відповідача, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги.

За такого висновок суду про те, що надана позивачем розписка не є доказом укладання такого договору суперечить змісту розписки, а тому колегія суддів вважає доведеним факт укладання сторонами договору позики.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На час вирішення спору у суді ОСОБА_5 позичені у позивача кошти не повернула, про що свідчить наявний у останнього оригінал розписки та пояснення представників сторін.

Відповідач не заперечує, що розписка складена саме нею, але наполягає на її безгрошовості.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані у меншій кількості ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому ч. 2 ст. 1051 ЦК України передбачено, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

ОСОБА_5 не надано передбачених законом доказів на підтвердження безгрошовості укладеного із ОСОБА_4 договором позики, а тому ці заперечення відповідача не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Враховуючи, що позивачем доведено укладання з відповідачем договору позики 4 500 доларів США, позовні вимоги про стягнення процентів за користування позикою підлягають задоволенню.

Оскільки укладеним сторонами договором розмір процентів не визначений, їх слід розраховувати на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно постанов НБУ «Про регулювання грошово-кредитного ринку» від 14 квітня 2012 р. № 212, від 15 липня 2014 р. № 417, від 12 листопада 2014 р. № 719, від 04 лютого 2-15 р. № 81, від 02 березня 2015 р. № 154, від 27 серпня 2015 р. № 557, від 24 вересня 2015 р. № 627 облікова ставка становить: на 15 червня 2014 р. 9,5%, з 17 липня 2014 р. 12,5%, з 13 листопада 2014 р. 14 %, з 06 лютого 2015 р. 19,5 %, з 04 березня 2015 р. 30 %, з 28 серпня 2015 р. 27 %, з 25 вересня 2015 р. 30 %.

ОСОБА_4 просив про стягнення суми позики, виходячи з офіційного курсу валют станом на 27 липня 2015 р., що становить 99 315 грн.

За такого розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідача становить: з 15 червня 2014 р. по 16 липня 2014 р. 775 грн. (99 315 грн.х30днівх9,5%:365), з 17 липня 2014 р. по 12 листопада 2014 р. (99 315 грн.х12днівх12,5%:365), з 13 листопада 2014 р. по 05 лютого 2015 р. (99 315 грн.х84днівх14%:365), з 06 лютого 2015 р. по 03 березня 2015 р. (99 315 грн.х26днівх19,5%:365), з 04 березня 2015 р. по 27 серпня 2015 р. (99 315 грн.х181днівх30%:365), з 28 серпня 2015 р. по 24 вересня 2015 р. (99 315 грн.х28днівх27%:365), з 25 вересня 2015 р. по 10 листопада 2015 р. (99 315 грн.х46днівх22%:365), а всього 29 020 грн.

Виходячи з викладеного рішення суду в силу положень п.п. 2, 4 ст. 309 ЦПК України, необхідно скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає також стягненню також понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в суд першої інстанції 243 грн. 60 коп. (а.с 1), 57 грн. (а.с. 18) та в суді апеляційної інстанції 319 грн., а всього 619 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення процентів за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 29 020 грн. (двадцять дев'ять тисяч двадцять) грн. процентів за користування грошима за договором позики, укладеним ОСОБА_4 та ОСОБА_5 15 червня 2014 року, за період з 15 червня 2014 року по 10 листопада 2015 року, а також 619 (шістсот девятнадцять) грн. 60 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: