УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Писаної Т.О.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

13 січня 2015 року відповідача ОСОБА_6 було допущено до участі у розгляду справи як правонаступника померлої ОСОБА_8

В порядку ст. 31 ЦПК України у січні 2015 року ОСОБА_6 уточнила позовні вимоги та коло відповідачів у справі і просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 25 січня 2013 року між продавцями ОСОБА_8, ОСОБА_6 (власники по Ѕ квартири) та покупцем ОСОБА_7 із застосуванням наслідків недійсності правочину (ст. 216 ЦК України), а також просила витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на користь власників в порядку ст. 387 ЦК України.

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що співвласник проданої квартири - померла ОСОБА_8 оспорюваний договір купівлі-продажу не підписувала, при його складані присутня не була і нікого не уповноважувала на укладення такого договору від її імені. Крім того, грошові кошти за договором не передавалися і волевиявлення продавців за договором не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі. На підставі наведеного ОСОБА_6 просила суд задовольнити позов.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 вересня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 25 січня 2013 року між ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу КострикінимВ.І., із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 243 грн 60 коп. судового збору на користь Держави та 121 грн 80 коп. судового збору на користь ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 05 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове рішення про відмову в позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 05 листопада 2015 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу від 17 червня 2005 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 набули у приватну спільну часткову власність по Ѕ частці квартири АДРЕСА_3 (а. с. 5, т. 1).

25 січня 2013 року укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири, між продавцями ОСОБА_8, ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_7 (а. с. 18, т 1).

В рамках розгляду справи в суді першої інстанції комунальним закладом «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради в період з 20 серпня по 17 вересня 2013 року було проведено судово-медичну експертизу, з висновків якої вбачається, що ОСОБА_8, найбільш ймовірно, не могла самостійно прочитати тексту оспорюваного договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально 25 січня 2013 року. На той момент гострота зору ОСОБА_8 становила на праве око - 0,02, на ліве око - 0 (повна сліпота) (а. с. 65, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла (а. с. 70, т. 1).

13 січня 2015 року допущено до участі у справі правонаступника померлої ОСОБА_8 - ОСОБА_6 14 січня 2015 року ОСОБА_6 визнано неналежним відповідачем у справі.

ОСОБА_6, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу квартири від 25 січня 2013 року з тих підстав, що не дотримано його письмової форми (ч. 4 ст. 203 ЦК України), а саме його не підписувала померла ОСОБА_8 (ч. 2 ст. 207 ЦК України) і не уповноважувала інших осіб на його підписання (ч. 4 ст. 207 ЦК України). Крім того, ОСОБА_6 послалася на порушення п. 6 Глави 3, п. 3 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, а саме: померла ОСОБА_8 внаслідок фізичної вади та хвороби не могла власноручно підписати договір і тому нотаріус мав установити особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього, чого зроблено не було; перед підписанням документа нотаріус зобов'язаний був забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників), вказані вимоги нотаріусом дотримано не було, оскільки ОСОБА_8 була незряча, а договір не містить відомостей, що його прочитано вголос. І взагалі ОСОБА_8 при укладенні договору присутня не була. ОСОБА_6 послалася ще на одну підставу недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу від 25 січня 2013 року, а саме порушення ст. ст. ч. 1 ст. 215, 358, 362 ЦК України, оскільки продаж квартири відбувся без згоди співвласника ОСОБА_8 та без дотримання переважного права купівлі частки у спільній власності іншим співвласником (а. с. 2-7, т. 2).

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 липня 2015 року позов в частині інших вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позову про визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу нерухомості, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що ОСОБА_8 не була присутня при підписанні договору, не читала його, отже її волевиявлення на укладення договору не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Крім того, суд послався на норми ст. 358 ЦК України, встановив, що співвласник ОСОБА_8 на укладення договору згоди не надавала, а тому такий договір не є дійсним.

З такими висновками міського суду погодитися не можна.

Факт відсутності сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна при його укладанні, непідписання такою стороною договору, заперечення факту наявності уповноваженої на такі дії особи, містить ознаки недотримання вимоги закону до письмової форми договору купівлі-продажу нерухомого майна (ч. ч. 2, 4 ст. 207 ЦК України), а саме договір вчинений у письмовій формі, якщо його підписано сторонами, або за їх дорученням іншими особами. Договір при укладенні якого не дотримано обов'язкової форми його укладення не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 213, ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину врегульовані ст. 218 ЦК України.

Питання нотаріального посвідчення правочину врегульовано нормами ст. 209 ЦК України, частина 3 якої передбачає, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Разом з тим, при обґрунтуванні підстав позову ОСОБА_6 на вказані норми права (ст. ст. 209, 218 ЦК України) не посилається і рішення суду першої інстанції також не містить відповідних посилань.

Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Недодержання такої вимоги Закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України. Разом з тим, ч. 3 ст. 203 ЦК України є загальною ознакою чинності правочину і може бути застосована в сукупності зі ст. ст. 229-233 ЦК України.

Правочини, що вчиняються з порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України, характеризуються тим, що при укладенні правочину зовнішнє волевиявлення особи не відповідає її внутрішній волі. Вбачається, що особою правочин укладається, однак це не відповідає її внутрішній волі.

Разом з тим, встановивши, що ОСОБА_8 не була присутня при підписанні договору, не читала його, нікого не уповноважувала на його підписання (тобто правочин не укладала), суд першої інстанції дійшов протилежних висновків, що волевиявлення ОСОБА_8 на укладення договору не відповідало її внутрішній волі. Такі висновки суду є взаємовиключними.

Крім того, відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Суд першої інстанції встановивши, що співвласник ОСОБА_8 на укладення договору купівлі-продажу згоди не надавала, дійшов висновків, що такий договір є недійсним з підстав, передбачених ст. 358 ЦК України.

Такі висновки міського суду є безпідставними.

Кожен співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою в майні, яке перебуває у спільній частковій власності шляхом укладання договорів купівлі-продажу, дарування, міни, довічного утримання тощо.

Набувачами такої частки можуть бути сторонні особи або інші співвласники. У цих випадках спільна власність не припиняється, оскільки відчужується не конкретна частина майна, а частка у праві спільної власності, тобто відбувається лише зміна суб'єкта цивільних правовідносин.

Законодавством встановлено певні гарантії захисту прав співвласників, не заінтересованих у відчуженні частки у спільній власності стороннім особам. Зокрема, відповідно до ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності, співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів (ч. 1 ст. 362 ЦК України).

Та обставина, що договір, з тих - чи інших підстав, було укладено лише одним співвласником, не тягне за собою визнання договору в судовому порядку недійсним в цілому. Чинним законодавством передбачені інші правові наслідки для іншого співвласника майна, який вважає порушеним його переважне право на купівлю частки. Зокрема, ч. 4 ст. 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Наведені вище обставини свідчать про те, що судом першої інстанції не встановлено характеру правовідносин між сторонами у справі, норми матеріального права, які підлягають застосуванню до таких правовідносин, не уточнено підстав позову та допущено ухвалення у справі судового рішення яке ґрунтується на припущеннях та взаємовиключних нормах матеріального права.

Ухвалюючи нове рішення про у справі про відмову в позові, апеляційний суд обмежився посиланням на те, що позивачем не доведено того, що ОСОБА_8 не підписувала оспорюваного договору, не доведено факту відсутності волевиявлення останньої на укладення спірного договору, не доведено відсутності проведення передачі коштів покупцем за придбане майно, як наслідок - апеляційний суд відмовив у позові за його недоведеністю.

Вказаних вище недоліків, допущених судом першої інстанції, апеляційний суд не виправив чим порушив вимоги ст. 303 ЦПК України. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що позов ґрунтується на взаємовиключних нормах матеріального права та обставинах, зазначених позивачем як підстава позову, залишив поза увагою необхідність уточнення позовних вимог та обов'язок суду сприяти цьому (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Крім того, апеляційним судом не спростовано висновків проведеної у справі експертизи щодо неможливості прочитання ОСОБА_8 умов оспорюваного договору, незважаючи на те, що у п. 17 договору міститься посилання про те, що цей договір прочитано сторонами (а. с. 37 зворот, т. 2). Дійшовши висновків про недоведеність позивачем факту непідписання ОСОБА_8 тексту договору, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивачеві про її право на проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи роз'яснено не було, фактично обмежено позивача у процесуальних правах щодо доведення своїх вимог і заперечень.

Наявні підстави вважати, що апеляційним судом розглянуто спір поверхнево та допущено ухвалення судового рішення, що також ґрунтується на припущеннях.

У зв'язку з наведеним, ухвалені у справі судові рішення визнати законними і обґрунтованими не можна, що в силу ст. 338 ЦПК України, є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 05 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова Т.О. Писана І.М. Фаловська