УХВАЛА іменем україни
06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Нікопольського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровської області, Державної реєстраційної служби України, приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Мігунова СергіяОлександровича про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, за касаційною скаргою Нікопольської міської ради на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Нікопольський міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровської області, Державної реєстраційної служби України, приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу МігуноваС.О., в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, визнати незаконними та скасувати рішення державного реєстратора, визнати спадщину відумерлою, передати квартиру у власність територіальної громади м. Нікополя в особі Нікопольської міської ради та витребувати її з незаконного володіння.

Під час розгляду справи прокурор уточнив позовні вимоги (а. с. 128-132) та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, визнати незаконними та скасувати рішення державного реєстратора, посилаючись на те, що у процесі перевірки Нікопольською міжрайонною прокуратурою було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 жовтня 1993 року, виданого комітетом комунальної власності м. Нікополя.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Прелестне Прохорівського району Бєлгородської області Російської Федерації, що підтверджується записом акта про смерть від 21 лютого 2007 року № 569 ЗВУ ЗАЦС адміністрації м. Бєлгорода.

ОСОБА_7, яка була дружиною ОСОБА_6, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Беленихіно Прохорівського району Бєлгородської області Російської Федерації, що підтверджується записом акта про смерть від 04 серпня 2009 року № 24 ВЗАЦС адміністрації муніципального району «Прохорівський район» Бєлгородської області.

Спадкові справи після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не відкривалися.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року за позовом ОСОБА_3 до виконкому Нікопольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 та встановлено факт проживання однією сім'єю понад п'ять років ОСОБА_3 з ОСОБА_6 і ОСОБА_7, визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

24 липня 2013 року Реєстраційною службою Нікопольського МРУЮ була проведена державна реєстрація права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3

10 серпня 2013 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 вищевказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Мігуновим С.О. та зареєстрованим у реєстрі за № 746, і того ж дня приватним нотаріусом міського нотаріального округу Мігуновим С.О. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на підставі вищевказаного договору та видано відповідний витяг про реєстрацію права власності ОСОБА_4

Проте рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року було скасовано, ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позовних вимог до виконкому Нікопольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, тому, враховуючи наведені обставини, прокурор, посилаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу квартири суперечить вимогам ст. ст. 203, 215, 388 ЦК України, просив визнати його недійсним, скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру та скасувати попередню реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 як здійснених незаконно.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 10 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 746.

Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Мігунова С.О. від 10 серпня 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4893217, щодо реєстрації за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Скасовано рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є. від 23 липня 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4254780, щодо реєстрації за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Нікопольська міська рада Дніпропетровської області просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги прокурора, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_3 на момент укладання договору купівлі-продажу квартири не набув права для розпорядження нею, тому укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири був вчинений з порушенням норм чинного законодавства та є недійсним з моменту його вчинення, оскільки договір суперечить вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, зазначав наступне.

10 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом міського нотаріального округу Мігуновим С.О.; на підставі вказаного договору зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року задоволено позов ОСОБА_3 до виконкому Нікопольської міської ради та встановлено факт проживання однією сім'єю понад п'ять років ОСОБА_3 з ОСОБА_6 і ОСОБА_7, визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

24 липня 2013 року Реєстраційною службою Нікопольського МРУЮ проведена державна реєстрація права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року скасовано, ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позовних вимог до виконкому Нікопольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що фактично ОСОБА_3 протиправно набув у власність квартиру АДРЕСА_1.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13.

Отже, пред'явлення прокурором позову в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири від 10 серпня 2013 року, скасування у зв'язку із цим рішення державного реєстратора від 10 серпня 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру, скасування рішення державного реєстратора від 23 липня 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації за ОСОБА_3 права власності на квартиру за заявленими вимогами не може вважатись належним способом захисту.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Установлено, що 10 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 22-25).

ОСОБА_3 набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року у цивільній справі № 182/3308/13-ц за його позовом до виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено. При цьому апеляційним судом установлено, що ОСОБА_3 не надано доказів проживання з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю, ведення спільного господарства, наявності спільних прав та обов'язків з останніми. До того ж згідно з довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 19 квітня 2013 року ОСОБА_3 зареєстрований АДРЕСА_2, в той час, як відомості щодо проживання останнього по АДРЕСА_1 в матеріалах цивільної справи № 182/3308/13-ц відсутні. ОСОБА_3 звернувся з вимогою про визнання за ним права власності на квартиру після смерті ОСОБА_6, в той час як була жива його дружина ОСОБА_7 - спадкоємиця першої черги, яка зверталася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6 До того ж ОСОБА_3 не надав суду належним чином завірені копії свідоцтв про смерть ОСОБА_6 і ОСОБА_7 У книгах реєстрації актів цивільного стану про смерть по м. Нікополю смерть ОСОБА_6 06 серпня 2007 року не зареєстрована. Згідно з повідомленнями Менжинської сільради Нікопольського району Дніпропетровської області від 03 квітня 2014 року свідоцтво про смерть на ім'я ОСОБА_7 не видавалося.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_3 протиправно набув у власність квартиру АДРЕСА_1, яку в подальшому відчужив на користь ОСОБА_4 Оскільки ОСОБА_3 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири не набув належних підстав для розпорядження спірною квартирою, суд дійшов висновку, що даний правочин є недійсним з моменту його вчинення, оскільки суперечить вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Таким чином, здійснення ОСОБА_3 дій щодо оформлення за ним права власності на квартиру та подальше укладання договору купівлі-продажу цієї квартири не створюють у покупця ОСОБА_4 прав та обов'язків щодо придбаної квартири.

До того ж після смерті спадкодавця ОСОБА_6 були спадкоємці першої черги за законом - його дружина ОСОБА_7, яка прийняла спадщину та звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) рішення суду, що набрало законної сили, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно.

Відповідно до ст. 26 цього Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення продержавну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У зв'язку з вищевказаними обставинами скасуванню також підлягають і записи про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру та рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України щодо попередньої реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3

У той же час позовні вимоги прокурора про визнання незаконними рішень державного реєстратора - приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Мігунова С.О. та державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задоволенню не підлягають, оскільки на час прийняття даних рішень державний реєстратор діяв відповідно до Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, та ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, помилковим є посилання апеляційного суду на постанову Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13, оскільки ст. 388 ЦК України регулює право власника на витребування майна від добросовісного набувача, а Нікопольська міська рада, в інтересах якої заявлено позов прокурором, не є власником спірного майна.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції; на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України не навів достатніх мотивів, за якими він вважав неправильними висновки цього суду, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Нікопольської міської ради задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року скасувати, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк