Справа № 640/3730/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Якуші Н.В.

при секретарі Пічугіній А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення відсотків за користування коштами та прострочення грошового зобовязання,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 із вимогою про стягнення з нього суми грошових коштів у розмірі в сумі 191263,45 грн., обґрунтувавши свій позов тим, що відповідач згідно заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року повинен сплатити позивачу заборгованість за договорами позики у сумі 143285 грн. 57 коп. та судові витрати у сумі 1540 грн. 16 коп.

Зазначила, що державним виконавцем Київського відділу ДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2018/17232/2012 від 02.12.2013 року.

Вказала, що з моменту винесення рішення суду і до цього часу відповідач його не виконує, а тому просила суд застосувати індекс інфляції та 3% річних до всієї суми заборгованості за період з 22.10.2012 року по 01.03.2016 року та стягнути з відповідача суму збитків за рахунок інфляції в розмірі 109290 грн. 79 коп., суму 3% річних в розмірі 13484 грн. 65 коп., суму відсотків за користування коштами за обліковою ставкою НБУ в розмірі 62305 грн. 53 коп.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 23.05.2016 року, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи шляхом надсилання судової повістки за місцем його реєстрації, клопотань чи заяв до суду не надавав.

З урахуванням цього та необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув справу на підставі всіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши надані позивачем документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2012 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.11.2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 була стягнута заборгованість у сумі 143285 грн. 57 коп. та судові витрати по справі. Вказане рішення виконано не було.

Вирішуючи по суті вимоги позивача, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Визначення грошового зобов'язання закріплено в Законі України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. Відповідно до ст. 1 цього Закону грошове зобов'язання - зобов'язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правого договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України.

Згідно із приписами ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку . Частиною другою статті встановлено, що зобов'язання виникає з підстав встановлених ст. 11 ЦК України .

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, тобто ч. 5 ст. 11 ЦК України прямо передбачає можливість виникнення грошового зобов'язання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання зобов'язання, негативних наслідків, установлених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Інфляційні нарахування на суму боргу та сплата трьох процентів річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності, не мають характеру штрафних санкцій та є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації від знецінення грошових коштів та за користування коштами, належними до сплати кредиторові.

Зважаючи на відсутність в правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Ця правова позиція наведена у Постановах Верховного суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011р. у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11, що згідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування судами при вирішенні справ з подібними правовідносинами.

У звязку із вищезазначеним, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 сум інфляційних втрат та трьох відсотків річних, що нараховуються на існуючий у відповідача перед позивачем борг згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2012 року за період з жовтня 2012 року по 01 березня 2016 року є правомірними та обґрунтованими.

На підставі вищевикладеного, суд вираховує інфляційні втрати та три відсотки річних саме з суми залишку основного зобовязання за рішенням Київського районного суду м. Харкова, виходячи із індексу споживчих цін та суми боргу за основним зобовязанням, що дорівнює 133820 грн..

Таким чином, сума збитків за рахунок інфляції станом на становить: 133820 грн. х 181,67% (загальний відсоток інфляції за весь період) 133820 грн. = 109290,79 грн.

Щодо стягнення з відповідача сума трьох відсотків річних, то вона вираховується наступним чином: 133820 грн. х3%х1226дні :365 дні = 13484,65 грн.

Щодо вимог ОСОБА_1 відносно нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування позикою, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи те, що умовами договорами позики не було встановлено розмір процентів, тому суд вважає вірним розрахунок позивача щодо розміру процентів, виходячи з рівня облікової ставки Національного банку України за період користування сумою позики з 22 жовтня 2012 року по 01 березня 2016 року, що складає 62305,83 грн. (а.с.5,6).

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212, 218, 294 ЦПК України, ст. 625,1048 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення відсотків за користування коштами та прострочення грошового зобовязання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) грошові кошти у розмірі 191263 грн. 45 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1932 грн. 13 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено в єдиному примірнику в нарад чий кімнаті.

Суддя Н.В. Якуша