Справа № 301/711/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

07 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Леска В.В., Готри Т.Ю.

за участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 ОСОБА_7, ОСОБА_4 на рішення Іршавського районного суду від 17 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4, приватний нотаріус Іршавського нотаріального округу Ожеледа Петро Миколайович та Кушницька сільська рада Іршавського району, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 23 липня 2012 року,

встановила:

У квітні 2016року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом до відповідачів. Позовні вимоги мотивовано тим, що за період його шлюбу з відповідачкою ОСОБА_5 ними, як подружжям, побудовано два житлові будинки: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, які подружжя мало намір поділити між своїми дітьми: сином ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_4

23.07.2012 року він, будучи співвласником житлового будинку в АДРЕСА_2, надав відповідачці ОСОБА_5 дозвіл на укладення договору дарування будинку. Згідно вказаного договору відповідачка ОСОБА_5 подарувала 3/4 будинку сину - ОСОБА_6, а 1/4 частину будинку - невістці ОСОБА_7

Крім того,відповідачка 21.05.2012 року, а він (позивач) 28.11.2012 року склали заповіти,згідно яких все своє майно заповідали своїй дочці ОСОБА_4 Він з дружиною залишилися проживати у житловому будинку в АДРЕСА_1, однак, після їх смерті вказаний будинок мала успадкувати дочка.

26.05.2015 року шлюб між ним та відповідачкою ОСОБА_5 розірвано. Відповідачка ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про реальний розподіл будинку в АДРЕСА_1.

Він вважає, що відповідачка вже у 2012 році мала умисел на розподіл спільного майна подружжя, з метою обділити майном дочку сторін - ОСОБА_4 В разі володіння такою інформацією, він не надав би дозволу на укладення договору дарування житлового будинку АДРЕСА_2, оскільки вказаний будинок був спільною сумісною власністю подружжя та, у разі розподілу майна, він міг би претендувати на частку в цьому будинку.

Укладення спірного договору дарування поставило його у вкрай невигідні умови, оскільки розподіл майна між колишнім подружжям призведе до того, що дочка позивача - ОСОБА_4 та її неповнолітні діти залишаться без житла.

З врахуванням наведеного, просив, на підставі ст. 230 ЦК України, визнати договір дарування житлового будинку від 23.07.2012 року недійсним, оскільки при його укладенні відповідачка ОСОБА_5 навмисно ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Рішенням Іршавського районного суду від 17 травня 2016 року у заявленому позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2, ОСОБА_7,ОСОБА_4 просять рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким заявлений позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи і підстави апеляційних скарг, вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_5 з 28.01.1982 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 26.05.2015 року.

В період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 побудовано два житлові будинки: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

23.07.2012 року відповідачкою ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (обдаровувані) укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Ожеледа П.М. та зареєстрований в реєстрі за №2131, згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 3/4 частини будинку в АДРЕСА_2 Іршавського району , а ОСОБА_7 подарувала1/4 частину вказаного будинку, який належав їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 17.04.2012 року, виданого згідно рішення виконкому Кушницької сільської ради №62 від 05.04.2012 року (а.с. 54-63).

Позивач ОСОБА_2, як співвласник вказаного будинку, згідно нотаріально посвідченої заяви від 23.07.2012року, зареєстрованої реєстрі за №2130, надав своїй дружині - відповідачці ОСОБА_5 згоду на дарування на ім'я сина ОСОБА_6 - ? вказаного нерухомого майна та на ім'я невістки ОСОБА_7 - ? вказаного нерухомого майна, та укладення відповідного договору дарування. (а.с.64)

Як вбачається з позовної заяви, в обґрунтування недійсності даного договору позивач посилається на те, що вказаний правочин укладено внаслідок обману, так як відповідачка вже у 2012 році мала умисел на розподіл спільного майна подружжя, з метою обділити майном дочку сторін - ОСОБА_4 і при укладенні договору відповідачка ОСОБА_5 навмисно ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності підстав передбачених ст. 230 ЦК України для визнання правочину недійсним.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

За змістом даної статті, роз'яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З поданої позивачем ОСОБА_2 тексту нотаріально посвідченої заяви та тексту самого договору дарування чітко вбачається, що ОСОБА_2 в присутності нотаріуса надав своїй дружині - відповідачці ОСОБА_5 згоду на дарування на ім'я сина ОСОБА_6 - ? житлового будинку в АДРЕСА_2 Іршавського району та на ім'я невістки ОСОБА_7 - ? вказаного нерухомого майна, та на укладення відповідного договору дарування. При цьому зазначено, що він повністю розуміє значення своїх дій, правильно та однозначно розуміє зміст поданої ним заяви, його заява вчинена без будь-якого тиску зі сторони і відповідає його власному волевиявленню. Також у даній заяві ОСОБА_2 підтверджено, що він ознайомлений з текстом договору дарування, що договір укладається в їх спільних інтересах, та на умовах, які вони попередньо обговорили і є вигідними для них.

Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції позивач ОСОБА_2 сам визнав той факт, що на момент укладення договору дарування ніякого обману не було, укладений договір відповідав його справжній волі.

Таким чином, зміст, правова природа договору, права та обов'язки сторін договору були чітко визначені та зрозумілі позивачу та сторонам договору, і даний договір відповідав внутрішній волі позивача.

Позивачем відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України не подано доказів і не доведено наявність умислу в діях відповідачки та сам факт його обману.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, для визнання вказаного правочину недійсним та обґрунтовано відмовив у заявленому позові. Доводи апеляційних скарг, які є подібними за змістом, не спростовують даних висновків суду. Посилання в апеляційних скаргах, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам позивача щодо наявності у відповідача умислу на обман, повністю спростовуються дослідженими матеріалами справи.

Наведені в апеляційних скаргах порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме неможливість реалізації процесуальних прав позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 через відмову повторно викликати в судове засідання відповідача ОСОБА_7 та третю особу ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, оскільки брати участь у судових засіданнях є процесуальним правом осіб, які беруть участь у справі, а не їх обов'язком. Крім того, особа, яка бере участь у справі може реалізувати свої процесуальні права шляхом прослуховування запису фіксування судового засідання технічними засобами, отримання з нього копій, що прямо передбачено ст. 27 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, що суд першої інстанції порушив її процесуальні права як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, оскільки відповідно до ст.34 ЦПК України вступ у справу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, можливий тільки на підставі її позовної заяви, яка повинна відповідати вимогам, викладеним у ст. ст. 119, 120 ЦПК України. Про прийняття позовної заяви та вступ у справу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, виноситься ухвала.

З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_4 подавала суду позовну заяву, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, а тому суд не міг вирішувати і не вирішував питання про її вступ у справу як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Саме лише зазначення позивачем ОСОБА_2 в позовній заяві, як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4, не надає їй відповідного процесуального статусу.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Іршавського районного суду від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Судді