Справа №№643/3739/16-ц, 2/643/3331/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м.Харків

Московський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді Короткого І.П.

при секретарі Галік А.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договорів та стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась із позовом до суду, в якому зазначила, що між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договори позики, відповідно до яких Позичальнику були передані грошові кошти за умови їх повернення та сплати відсотків за користування ними.

Позивачка у повному обсязі виконала свої обовязки, передавши ОСОБА_2 обумовлені договорами грошові кошти.

У подальшому, у звязку із введенням на території м. Луганська (де постійно проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2В.) антитерористичної операції, ОСОБА_2 відмовився повертати грошові та сплатити проценти за їх користування та взагалі почав ігнорувати будь-які вимоги Позичальника.

Крім того, через тимчасову окупацію м. Луганська невизнаними військовими формуваннями, ОСОБА_1 вимушено змінила своє місце проживання, переїхавши до м. Харкова.

Також між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 01.10.2015 р. був укладений Договір поруки, згідно п. 1.1. якого ОСОБА_3 поручився за виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за Договорами позики під проценти № 10 від 01.07.2012 та № 22 від 01.06.2013.

У звязку із невиконанням ОСОБА_2 своїх зообовязань ОСОБА_1 просить розірвати договори позики та стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договорами, а також сплачений судовий збір.

Загальна сума заборгованості за договорами позики на час звернення до суду становить 598 346, 25 доларів США

Представник позивача у судове засідання не зявився, подав заяву, в який позов підтримав та просив слухати справу у його відсутності.

Відповідачі були повідомлені про час та місце слухання справи, але в судове засідання не зявились, у звязку з чим суд розглядає справу в їх відсутності, але не у заочному, а звичайному порядку, оскільки представник позивача своєї згоди на заочний розгляд справи не надав.

Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено наступні договори.

Договір позики під проценти № 18 від 01.07.2010, згідно п. 1 якого Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти в сумі 200 000 доларів США. Строк повернення коштів 30.06.2012, за умови щомісячної сплати 8 % річних від суми позики за користування коштами (п. 1, 2 Договору). Договір позики під проценти № 9 від 01.07.2012, згідно п. 1 якого Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти в сумі 125 122, 74 доларів США. Строк повернення коштів 01.08.2012, за умови щомісячної сплати 21,6 % річних від суми позики за користування коштами (п. 1, 2 Договору). У подальшому сторони підписали Додаткову угоду № 1 до Договору № 9, відповідно до якої, сума позики була збільшена до 130 974, 95 доларів США. Решта умов договору залишилась без змін. Договір позики під проценти №10 від 01.07.2012, згідно п. 1 якого Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти в сумі 200 000 доларів США. Строк повернення коштів 01.08.2012, за умови щомісячної сплати 21,6 % річних від суми позики за користування коштами (п. 1, 2 Договору). Крім того, у зв'язку із укладенням Договору № 10, сторони підписали Додаткову угоду № 1 до Договору № 18, якою визначили, що Договір № 18 слід вважати недійсним. Договір позики під проценти № 22 від 01.06.2013, згідно п. 1 якого Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти в сумі 149 171, 23, 74 доларів США. Строк повернення коштів 01.01.2013, за умови щомісячної сплати 21,6 % річних від суми позики за користування коштами (п. 1, 2 Договору). Також у зв'язку із укладенням Договору № 22, сторони підписали Додаткову угоду № 5 до Договору № 9, якою визначили, що Договір № 9 слід вважати недійсним.

Всього за Договором позики № 10 від 01.07.2012 ОСОБА_2 було передано 200 000 доларів США, а за Договором позики № 22 від 01.06.2013 - 149 171, 23 доларів США.

Зважаючи на втрату будь-якого звязку із позичальниоком, ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_2 про розірвання договорів позики та повернення суми коштів шляхом публікації відповідного оголошення у загальнодержавній газеті Голос України (№ 54 (6308) від 25.03.2016).

Зазначена вимога ОСОБА_2 на час розгляду справи судом проігнорована.

Крім того, 10.03.2016 Позивачем на адресу ОСОБА_3 було направлено вимогу про сплату заборгованості за договорами позики в межах суми, обумовленої договором поруки. Зазначена вимога також проігнорована поручителем.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст. 207 ЦК України).

Як визначено ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України визначена форма договору позики. Зокрема, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ч.2 ст. 1047 ЦК України).

При цьому, в силу положення ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Також в силу положення ст. 360-7 ЦПК України суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, відповіно до якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

В силу положення ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, що визначено ч.1 ст. 625 ЦК України.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України).

З цих підстав суд вважає обгрнутованими вимоги позивача про стягнення суми заборгованості з урахуванням нарахованих відсотків за користування коштами.

Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком, відповідно до якого загальна сума заборгованості (з урахуванням відсотків) за Договором № 10 від 01.07.2012 станом на 10.03.2016 складає: 359 662, 47 доларів США, а за Договором № 22 від 01.06.2013 - 238 683, 78 доларів США.

Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Офіційний курс НБУ на день ухвалення рішення становить 25,301814 грн./ 1 долар США, у звязку з чим стягненню з ОСОБА_2 підлягає 15 139 245, 52 грн.

Згідно ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

ОСОБА_2 допустив істотне порушення положень абз. 2 п. 1 Договорів №№ 10, 22, оскільки в односторонньому порядку відмовився повернути кошти та сплатити відсотки за їх користування.

Разом з тим суд приходить до висновку про безпідставність вимог до поручителя.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до п. 2.1 Договору поруки, у разі невиконання позичальником (ОСОБА_2В.) своїх зобов'язань за договорами позики Кредитор (ОСОБА_1В.) звергається з письмовою вимогою про виконання зобов'язань по контракту до Боржника та/або поручителя (ОСОБА_3В.).

10.03.2016 року Позивачем на адресу ОСОБА_3 було направлено вимогу про сплату заборгованості за договорами позики в межах суми, обумовленої договором поруки. Проте, до цього часу ОСОБА_3 вимогу проігнорував та заборгованість не сплатив.

Разом з тим згідно п. 4.2 Договору поруки порука припиняється, якщо Кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання Основного зобовязання не предявить вимоги до Поручителя.

Аналогічне положення закріплено в ч. 4 ст. 559 ЦК України, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Виходячи з приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука ОСОБА_3 перед Позивачем припинилася зі спливом шестимісячного строку предявлення вимоги.

Отже, суд прийшов до висновку, що на день подання вимоги та позовної заяви порука ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 припинилася, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 27, 60, 88, 214, 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Розірвати Договір позики під проценти № 10 від 01.07.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Розірвати Договір позики під проценти № 22 від 01.06.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за Договором позики під проценти №10 від 01.07.2012 року та за Договором позики під проценти № 22 від 01.06.2013 року заборгованість в сумі 598 346, 25 доларів США, що еквівалентна 15 139 245, 52 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 7 992, 40 гривень.

В іншій частині в задоволені позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя

27.04.2016