АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 604/1374/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Кузьменко І.О.
Провадження № 22-ц/789/648/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2

на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 квітня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2,

третя особа: орган опіки і піклування Підволочиської районної державної адміністрації

про визначення місця проживання дитини,

та зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3,

третя особа: орган опіки і піклування Підволочиської районної державної адміністрації

про визначення місця проживання дитини,

УСТАНОВИЛА:

16.04.16 відповідач звернувся зі скаргою на рішення суду першої інстанції від 05.04.16, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 та задовольнити його вимоги, визначивши місце проживання малолітнього ОСОБА_2 ОСОБА_4 разом із батьком -ОСОБА_2

Порушення вбачає в тому, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки здобутим доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду спору, а саме:

Указує, що не взято до уваги того факту, що з жовтня 2015 року по даний час дитина проживає разом з батьком, так як категорично відмовляється проживати разом з матір'ю та неповнолітнім братом ОСОБА_5

На думку відповідача судом не враховано, що жодних перешкод стосовно участі позивача у вихованні дитини він не чинив та не чинить; відповідач не розлучає дитину з матір'ю.

Зазначає, що судом не взято до уваги результатів психолого-медико-педагогічної консультації відділу освіти Підволочиської РДА сім'ї ОСОБА_2 від 26.11.15; результатів діагностичної роботи з малолітнім ОСОБА_2 та заключення психолога ГО Центру психологічного розвитку «Кора» від 14.03.16.

Також вказує на порушення норм процесуального закону внаслідок необґрунтованої відмови судом у задоволенні клопотань про виклик свідків і витребування доказів.

Рішенням Підволочиського районного суду від 05.04.16 позов ОСОБА_3 задоволено, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з його матір'ю - ОСОБА_3

У задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з батьком відмовлено.

У суді відповідач та його представник підтримали вимоги скарги, пославшись на мотиви, зазначені в ній.

ОСОБА_3 та її представник скаргу не визнали та просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін спору, перевіривши матеріали справ, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.10, який рішенням Підволочиського районного суду від 07.03.12 розірвано.

30.09.10 в сторін народилася дитини ОСОБА_2

Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо.

У силу ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом першої інстанції досліджувалися майновий стан сторін, їх суспільна поведінка, наявність у них побутових умов для проживання та виховання дитини й встановлено наступне:

Позивач ОСОБА_3 проживає у двокімнатній квартирі, умови проживання в якій є задовільними. Остання працює з травня 2008 року в ТОВ «Млинівці» на посаді бухгалтера, отримує постійний дохід. У її сім'ї проживає син від першого шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 - брат дитини ОСОБА_4.

У свою чергу відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у м. Зборові Тернопільської області, проживає у АДРЕСА_1 у квартирі, яка належить його знайомому. Договір найму житла не наданий.

На час розгляду справи судом першої інстанції відповідач на мав постійної роботи й не підтвердив джерел походження його доходів. Останнім в якості доказу про отримані доходи надано виписки із ПАТ «КБ «Приватбанк» про рух коштів по банківському рахунку.

Також, відповідач неналежно виконує аліментні зобов'язання щодо утримання сина ОСОБА_4, на сплативши платежі за період із 01.05.15 по 30.11.15.

Установлено, що між сторонами спору склалися неприязні відносини, що підтверджується неодноразовими зверненнями кожного із них до правоохоронних органів.

Підволочиською РДА визначався спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні сина шляхом відвідування його за місцем його проживання (розпорядження від 31.01.15, 01.04.15, 30.04.15).

Із жовтня 2015 року дитина проживає разом із батьком за вищевказаною адресою.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини згаданої райдержадміністрації від 27.11.15 визначено спосіб участі батька у вихованні малолітнього сина ОСОБА_2 шляхом відвідування дитини за місцем її проживання протягом трьох днів щотижнево.

Суд першої інстанції констатував, що на момент прийняття вказаного рішення дитина уже перебувала у відповідача і він не повернув дитини матері, чим унеможливилось виконання рішення щодо способу його участі у вихованні.

Установлено, що після того, як відповідач самостійно забрав дитину, остання не відвідує дитячі виховні заклади.

Як пояснив у судовому засіданні ОСОБА_2, із дитиною займається няня, яку він найняв для цієї мети. Доказів того, хто саме займається дитиною у період, коли відповідач знаходиться на роботі (в апеляційній інстанції останній ствердив, що працевлаштований), і на якій правовій підставі останній не надав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що твердження відповідача про те, що п'ятирічна дитина не бажає жити з матір'ю є голослівними. При цьому суд врахував вік дитини і ту обставину, що дитину примусово відлучили від матері та позбавили можливості спілкування з нею. Також, при виборі місця проживання дитини із одним з батьків враховано, що відповідач не має постійного місця проживання та роботи.

Із такими висновками колегія суддів погоджується.

У відповідності до ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно із висновком органу опіки та піклування від 04.01.16, рекомендовано визначити місце проживання сина ОСОБА_2 разом з матір'ю - ОСОБА_3 При цьому було враховано умови життя батьків, їхнє ставлення до дитини, інші обставин, що мають значення для справи.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив із інтересів дитини, при цьому вірно послався на п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.59, згідно із яким дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Жодних доказів про наявність виняткових обставин, які б унеможливлювали проживання дитини із матір'ю, відповідачем не надано.

Навпаки, апеляційною інстанцією встановлено, що відповідач своїми діями та поведінкою виховує у дитини негативне відношення до матері та не дає позивачу можливості зустрічатися із дитиною.

Апеляційна інстанція приходить до висновку, що судом вірно застосовані норми матеріального та процесуального права й підстав для скасування рішення, з мотивів, наведених у скарзі, - не вбачає.

Судовою колегією аналізувалося заключення психолога громадської організації «Центр психологічного розвитку «Кора» від 14.03.16, з якого встановлено, що спілкування між дитиною та психологом відбувалося на вимогу відповідача та у його присутності й висновки психолога щодо відношення дитини до матерів не бралися до уваги, так як інтерв'ю проведене однобоко, без врахування того, що батько тривалий час одноосібно впливає на психіку дитини й спосіб впливу та його характер психологом не досліджувався, а тому неможливо зробити однозначного висновку про відношення дитини до матері.

У даному заключенні психолог зазначила, що спостерігається потреба повернення базової безпеки зі сторони матері, а бодінг (як базова прив'язаність) сформований із батьком. Рекомендовано батькові вирішувати проблеми партнерських взаємин із колишньою дружиною їх міжособистісному спілкуванні та підтримувати позитивний образ матері, а також, залучення обох батьків у процес психологічного консультування.

Посилання відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального закону також не заслуговують на увагу, оскільки суд, із врахуванням предмету спору та наявних у справі доказів, вірно здійснював провадження у справі.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна інстанція вважає, що скаргу слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович