Справа № 369/2701/16-ц
Провадження № 2/369/1725/16
15.06.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Волчко А.Я.
за участю секретаря: Раситюк М.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_1 сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_4 про визнання недійсними рішення, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки, -
Так, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 15.11.2002 № 434 ДП «Пуща-Водиця» надано у постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку загальною площею 421,4907 га та видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №003662, якийзареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 15.11.2002 за № 550.
ОСОБА_1 сільською радою до ДП «НДВА «Пуща-водиця» направлено лист від 14.08.2013 № 1-12/895 щодо розгляду питання можливості передачі до земель запасу сільської ради земельних ділянок загальною площею 58,8597 га, які розташовані в межах с. Петропавлівська Борщагівка та перебувають в постійному користуванні згаданого державного підприємства.
Цим же листом сільська рада, у звязку з значним ростом кількості населення та необхідністю будівництва дитячого садка, школи та спортивного омплексу, клопотала перед ДП «НДВА «Пуща-Водиця» про можливість передачі до земель запасу іншої земельної ділянки площею 4,5413 га, яка також находиться на території вказаного села.
Згодом ОСОБА_3 отримала свідоцтво про праов власності на нерухоме майно та відчужила набуту земельну ділянку на користь ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.08.2014 року, який зареєстровано в реєстрві за №1134.
Право власності ОСОБА_2 зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення приватного нотаріуса Київського міського округу ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер 14974353 від 06.08.2014 року.
В той же час, вивченням законності припинення права постійного користування ДП «НДВА «Пуща-Водиця» земельною ділянкою площею 63,401га, яка знаходиться в межах ОСОБА_1 сільської ради та перебуває в постійному користуванні державного підприємства на підставі державного акту на право постійного користування землею II-КВ за №003662 від 15.11.2012 року.
Рішенням ОСОБА_1 сільської ради від 17.10.2013за № 11 прийнято з перевищенням компетенції та з грубим порушенням вимог Земельного кодексу України з огляду на наступне.

Так, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону країни «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо ззмежування земель державної та комунальної власності» (в редакції закону, са була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) у державній іасності, крім інших, залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів гржавної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної садемії наук України, державних галузевих академій наук.

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності Україні вважаються розмежованими.

З огляду на зазначені вище норми, земельна ділянка, яка перебувала в користуванні ДП «НДВА «Пуща-Водиця» та щодо якої в подальшому прийнято рішення про припинення права постійного користування підприємством, що відносилась до земель державної власності.

Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Тобто, право постійного користування земельною ділянкою припиняється після формування та державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок проводиться, зокрема, шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацієюіз землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (стаття 79-1 Кодексу).

Рішення ОСОБА_1 сільської ради від 17.10.2013 № 11 «Про припинення права постійного користування на земельні ділянки сільськогосподарського призначення ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» в межах ОСОБА_1 сільської ради», а також рішення № 55 від 12.12.2013 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства вс. Петропавлівська Борщагівка ОСОБА_1 сільської ради гр. ОСОБА_3 прийняті всупереч ст.ст. 116, 122, 142 Земельного кодексу України, ст.ст. 20, 56 Закону України «Про землеустрій», п.п. 4, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» та мають бути визнані недійсними у судовому порядку.

При цьому, оскільки в даному випадку порядок припинення права користування ДП «НДВА «Пуща-Водиця» земельними ділянками дотримано не було, оскаржуване рішення по своїй суті є незаконними, а отже всі подальші рішення сільської ради стосовно відведення земельних ділянок є протиправними та підлягають визнанню недійсними.

З огляду на те, що право власності відповідача на земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку, відповідно до ст. 16 ЦК України, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності тавитребування спірної земельної ділянки на користь держави з чужого законного володіння.

Тому просили визнати недійсним рішення ОСОБА_1 сільської ради від 17.10.2013 № 11 «Про припинення права постійного користування на земельні ділянки сільськогосподарського призначення ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» в межах ОСОБА_1 сільської ради» та № 55 від 12.12.2013 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в с. Петропавлівська Борщагівка ОСОБА_1 сільської ради грн. ОСОБА_3 Визнати недійсним рішення приватного нотаріуса Київського міського ютаріального округу ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер 14974353 від 06.08.2014, на земельну ділянку з кадастровим номером :01:053:5025.Витребувати на користь держави в особі Головного управління Цержгеокадастру в Київській області із незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,0000 га з кадастровим номером :01:053:5025, яка розташована в с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області.

У судовому засіданні прокурор прокуратури Києво-Святошинського району Київської області позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області надіслали до суду заяву, згідно просли слухати справу у їх відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_1 сільської ради Києво-Святошинського району Київської області у судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Третя особа: ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник третьої особи: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 у судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

За згодою представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України.

Вислухавши думку учасників процесу, розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Слід зазначити, що ч. 2 ст. 121 Конституції України передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 20 Закону України „Про прокуратуру" прокурор або його заступник при виявленні порушень закону має право звертатись до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Згідно ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" підставою для представництва у суді прокурором інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними та державою.

Виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України у справі №3-рп/99 від 08.04.1999 року, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Одночасно, згідно із вказаним рішенням Конституційного Суду України, поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до ст.ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Пункт 4 рішення Конституційного Суду України у справі №3-рп/99 від 08.04.1999 року передбачає, що інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в її діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст. 13 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють від імені Українського народу права власника в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними обєктами права власності народу відповідно до закону.

У ст. 3 Конституції України закріплено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно зі ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах України.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Як встановлено у судовому засіданні, Прокуратурою області за результатами вивчення матеріалів кримінального провадження № 0000045 встановлено ряд порушень вимог земельного законодавства під час припинення права постійного стування земельними ділянками державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця».

Згідно розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 15.11.2002 № 434 ДП «Пуща-Водиця» надано у постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку загальною площею 421,4907 га та видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №003662, якийзареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 15.11.2002 за № 550.

ОСОБА_1 сільською радою до ДП «НДВА «Пуща-водиця» направлено лист від 14.08.2013 № 1-12/895 щодо розгляду питання можливості передачі до земель запасу сільської ради земельних ділянок загальною площею 58,8597 га, які розташовані в межах с. Петропавлівська Борщагівка та перебувають в постійному користуванні згаданого державного підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи, цим же листом сільська рада, у звязку з значним ростом кількості населення та необхідністю будівництва дитячого садка, школи та спортивного комплексу, клопотала перед ДП «НДВА «Пуща-Водиця» про можливість передачі до земель запасу іншої земельної ділянки площею 4,5413 га, яка також находиться на території вказаного села.

В подальшому після погодження листом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.08.2013 № 37-31-1-13/17108, ДП «НДВА Пуща-Водиця» листом від 27.08.2013 № 792 повідомило ОСОБА_1 сільську раду про те, що агрокомбінат не заперечує проти припинення права постійного користування в порядку, встановленому законодавством, частиною земельної ділянки площею 63,401 га, яка знаходиться в межах ОСОБА_1 сільської ради та перебуває в постійному користуванні державного земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 3,401 га, які розташовані в межах села Петропавлівська Борщагівка.

Надалі, згідно рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради № 55 від 12.12.2013 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого глянського господарства в с. Петропавлівська Борщагівка ОСОБА_1 сільської ради відповідачу передано у власність земельну ділянку загальною площею 1,0000 га із кадастровим номером :01:053:5025, за рахунок спірної земельної ділянки.

Згодом, ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно та відчужила набуту земельну ділянку на користь ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.08.2014 року , який зареєстровано в реєстрі за №1134.

Право власності ОСОБА_2 зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер 14974353 від 06.08.2014 року.

В той же час, вивченням законності припинення права постійного користування ДП «НДВА «Пуща-Водиця» земельною ділянкою площею 63,401га, яка знаходиться в межах ОСОБА_1 сільської ради та перебуває в постійному користуванні державного підприємства на підставі державного акту на право постійного користування землею II-КВ за №003662 від 15.11.2012 року.

Позивач вважає, що Рішення ОСОБА_1 сільської ради від 17.10.2013за № 11 прийнято з перевищенням компетенції та з грубим порушенням вимог Земельного кодексу України з огляду на наступне.

Так, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону країни «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (в редакції закону, та була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) у державній власності, крім інших, залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної садемії наук України, державних галузевих академій наук.

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності Україні вважаються розмежованими.

З огляду на зазначені вище норми, земельна ділянка, яка перебувала в користуванні ДП «НДВА «Пуща-Водиця» та щодо якої в подальшому прийнято рішення про припинення права постійного користування підприємством, що відносилась до земель державної власності.

Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Тобто, право постійного користування земельною ділянкою припиняється після формування та державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок проводиться, зокрема, шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацієюіз землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (стаття 79-1 Кодексу).

Рішення ОСОБА_1 сільської ради від 17.10.2013 № 11 «Про припинення права постійного користування на земельні ділянки сільськогосподарського призначення ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» в межах ОСОБА_1 сільської ради», а також рішення № 55 від 12.12.2013 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства вс. Петропавлівська Борщагівка ОСОБА_1 сільської ради гр. ОСОБА_3 прийняті всупереч ст.ст. 116, 122, 142 Земельного кодексу України, ст.ст. 20, 56 Закону України «Про землеустрій», п.п. 4, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» та мають бути визнані недійсними у судовому порядку.

Позивач вважає, що якщо порядок припинення права користування ДП «НДВА «Пуща-Водиця» земельними ділянками дотримано не було, оскаржуване рішення по своїй суті є незаконними, а отже всі подальші рішення сільської ради стосовно відведення земельних ділянок є протиправними та підлягають визнанню недійсними.

Згідно вимог ст. 16 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об»єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першоюстатті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України).

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов»язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Відповідно до вимог ст. ст. 123, 125, 126 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно вимог ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Відповідно до вимог ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до правової позиції Європейського суду, зокрема, у справі „Стретч проти Сполученого Королівства" (рішення від 24 червня 2003 року), вказується, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самої фізичної особи.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи вище перелічені правові норми і практику Верховного суду України та Європейського суду в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від такого права, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом тощо.

Частинами 3, 4 ст. 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови місцевої державної адміністрації видаються на виконання законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень.

Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ч. 4 ст. 142 ЗК України власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Відповідно до пп. 68 п. 4 Указу Президента України «Про Міністерство аграрної політики та продовольства України» від 23 квітня 2011 року № 500/2011 не вказується про затвердження Кабінетом Міністрів України рішень Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Згідно п. 4 розпорядження Кабінету Міністрів України «Деякі питання збереження об'єктів державної власності» від 11 лютого 2010 року № 318-р визначено, що Державному комітетові із земельних ресурсів разом із заінтересованими центральними органами виконавчої влади та іншими суб'єктами управління об'єктами державної власності, у тому числі Національними та галузевими академіями наук, не допускати погодження документів, прийняття рішень, на підставі яких може здійснюватися відчуження з державної власності земельних ділянок, наданих у постійне користування державним підприємствам, установам та організаціям (крім земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, що підлягають приватизації, та земельних ділянок, відчуження яких здійснюється для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності), до законодавчого врегулювання питання щодо визначення порядку їх відчуження.

Слід відмітити, що заборона центральними органами виконавчої влади та іншими суб'єктами управління об'єктами державної власності здійснювати свої повноваження, яка встановлена розпорядженням Кабінету Міністрів України, суперечить законодавчим актам України та Конституції України так як в ст. 18 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.

Відповідно до ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

З огляду на наведене, відповідач при прийнятті рішення від 17.10.2013 року за №11 діяв у чіткій відповідності до вимог зазначеного вище чинного законодавства, яке має вищу юридичну силу.

Відповідно до п. «а» ст. 141 ЗК України (в редакції станом на час припинення права користування) підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Як вбачається із матеріалів спарви ДП «НДВА «Пуща-Водиця» здійснювало відмову від права постійного користування і не здійснювало відчуження спірної земельної ділянки.

Частинами 3-4 ст. 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Згідно пункту 1.1, 5.5. Наказу Міністерства аграрної політики України «Про затвердження примірного статуту державного підприємства, віднесеного до сфери управління Мінагрополітики» від 12 грудня 2008 року № 826 державне підприємство засновано на основі державної власності, входить до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України (надалі - Уповноважений орган управління) і є підзвітним йому. Підприємство не має права без попереднього погодження з Уповноваженим органом управління приймати рішення щодо вилучення чи добровільної відмови від користування земельною ділянкою, укладання договорів про спільну діяльність (спільний обробіток земельних ділянок) та інших видів договорів, що можуть призвести до вилучення земельних ділянок, зміни цільового призначення земельних ділянок або їх частин, які закріплені за підприємством на праві постійного користування.

Тому, на виконання вказаних норм, ДП «НДВА «Пуща-Водиця» звернулось до ОСОБА_5 сільської ради з заявою про відмову від права постійного користування земельною ділянкою, попередньо отримавши погодження Міністерства аграрної політики та продовольства України, тобто з дотриманням норм законодавства, що підтверджується листом від 27.08.2013 року за № 37-31-1-131/17108.

Отже, ДП «НДВА «Пуща-Водиця» скористалося своїм правом добровільно відмовитися від користування вищевказаними земельними ділянками, погодивши відмову з Міністерством аграрної політики та продовольства України, звернувшись з заявою до ОСОБА_5 сільської ради, як до власника земельної ділянки відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України на момент звернення, а авідповідач і на підставі заяви прийняв рішення про припинення права користування земельними ділянками, про що повідомила орган державної реєстрації, що відповідно підтверджується рішення за №55 ОСОБА_1 сільської ради від 12.12.2013 року.

Припинення права постійного користування не може вважатись відчуженням, так як власник земельної ділянки не змінюється, а сама земельна ділянка залишається у власності держави.

Як було вже зазначено, ДП «НДВА «Пуща-Водиця» у відповідності до ст. 142 ЗК України скористалося своїм правом добровільно відновитися від користування вищевказаними земельними ділянками, погодивши відмову з Міністерством аграрної політики та продовольства України, звернувшись з заявою до відповідачав, як до власника земельної ділянки відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України на момент звернення, а відповідач ОСОБА_5 сільська рада на підставі заяви прийняла рішення про припинення права користування земельними ділянками, про що повідомила орган державної реєстрації.

Отже, відповідачем при вирішенні питання про припинення права користування земельними ділянками не порушувала норми права вказані прокурорам, так як відповідно до чинних нормативно-правових актів України у разі припинення права постійного користування земельною ділянкою в порядку встановленому ч 3, 4 ст. 142 ЗК України документація з землеустрою не розробляється.

Таким чином, оспорювань рішення відповідача за №311 від 17.10.2013 року прийняте у відповідності до діючого законодавства України і передбачені законом підстави для визнання його незаконним та скасування відсутні, тому в задоволенні позову в цій частині суд відмовляє.

В ст. 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Також суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин практику Європейського суду з прав людини у національному законодавстві, як інструмент функціонування Конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про ви.конання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ вказану Конвенцію і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як зазначив Верховний Суд України в Постанові №6-92цс13 від 18.09.2013р. основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" ("Sporrong and Lonnroth v. Sweden") від 23.09.1982р., "Новоселецький проти України" від 11.03.2003р., "Федоренко проти України" від 01.06.2006р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 зазначеного Першого протоколу. Зокрема, необхідно щоби була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 р. №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку владного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року у справі №21-8во07 щодо визнання приватизаційних договорів недійсними, на підставі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"застосовував рішення Європейської суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання договорів недійсними, повернення майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Судовим рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.03.2013 у справі Рисовський проти України, Європейський Суд зауважив, що потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 321, 387, 388, 392 Цивільного кодексу України, ст..ст. 141, 142, 152, 155 Земельного кодексу України та керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_1 сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_4 про визнання недійсними рішення, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення подається протягом десяти днів з дня отримання відповідачем копії рішення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.Я. Волчко