Провадження № 22-ц/783/1662/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота&nbsp; Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 23 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства (далі-ПАТ) «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення заборгованості; зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ «ВіЕс Банк», про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

29 вересня 2015 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 26 жовтня 2007 року банк та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №КF 45286, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 125 000 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 26 жовтня 2022 року та сплатою 11,5% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, з ОСОБА_3 було укладено договір поруки № КF 45286/8-2 від 4 вересня 2014 року, згідно з умовами якого вона виступає поручителем по зобов'язаннях ОСОБА_2 Відповідачі свої зобов'язання за договором кредиту та договором поруки не виконали. У зв'язку із невиконанням договірних зобов'язань за вказаним кредитним договором, позичальник допустив заборгованість в розмірі 89 570,90 доларів США. Просить позов задовольнити та стягнути солідарно із відповідачів зазначену заборгованість.

12 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом, у якому з врахуванням змінених вимог, прийнятих судом, просить визнати недійсним кредитний договір №КF 45286 від 26 жовтня 2007 року, укладений ним з банком. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що перед укладенням кредитного договору банк не надав йому відповідної інформації про умови кредитування. Крім цього, банком не дотримано вимоги абз.2 ч.12 ст.10 п. «і» ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Стверджує те, що банком не було надано частину кредиту (21 500 доларів США), а проценти та інші нарахування здійснювались банком на всю суму, тобто банком не виконанні умови кредитного договору. На підтвердження своїх доводів про надання кредиту в повній сумі банк не надав доказів. Просить його позов задовольнити та відмовити у позові банку.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23 грудня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року в сумі 2 072 670,62 грн., яка складається з наступного: 1 817 472,06 грн.- заборгованість за кредитом; 20 4312,54 грн. - заборгованість по відсотках; 50 886,01 грн. - пеня. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ «ВіЕс Банк» про розірвання кредитного договору, припинення зобов'язань за кредитним договором, визнання договору недійсним. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частках на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 29 682,88 грн. сплаченого судового збору, тобто по 14841,44 грн. з кожного.

Рішення оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке не відповідає нормам матеріального і процесуального права та фактичним обставинам справи. Просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк»; позов ОСОБА_2 - задовольнити. Зазначають, що судом не було встановлено суми кредиту, яка фактично отримана як кредитні кошти. Згідно кредитної угоди від 26 жовтня 2007 року, укладеної між ВАТ «Електрон Банк» та позичальником (ОСОБА_2), сума кредиту становить 75 000 доларів США. Банк не підтвердив належними та допустимими доказами видачу кредиту в сумі 125 000 доларів США. У апеляційній скарзі вказують, що перед укладенням кредитного договору та в наступному банк не забезпечив позичальнику надання повної інформації щодо кредиту, валютні ризики, що є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки позичальника було введено в оману.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та їх представники у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, просять таку задовольнити.

У судовому засіданні представник ПАТ «ВіЕс Банк», посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам в частині задоволення позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк» та розподілу судових витрат не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.ст. 1054,1056-1 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредити і сплатити проценти, визначені у договорі.

Згідно зі ст.ст. 536,543,553,554,555,610,612,629,526 цього Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, поручитель і боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.Одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Зобов'язання має виконуватись належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строки, встановлені договором. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі - відшкодування збитків. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково, або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. У відповідності до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. У свою чергу під збитками законодавець у ст. 22 ЦК України розуміє витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Пунктом 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що коли договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Встановлено, що 26 жовтня 2007 року Відкрите акціонерне товариство «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 (позичальник) уклали кредитний договір № КF 45286. Предметом цього договору є кошти в сумі 75 000 доларів США. Договір укладено на строк 10 років зі сплатою 11,5% річних. Позичальник зобов'язався повернути банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіку платежів, що міститься в додатку № 1 до договору і є його невід'ємною частиною (т.1 а.с.8-11).

4 вересня 2014 року сторони уклали додаткову угоду № 3. Розмір кредиту визначено в сумі 125 000 доларів США, строк користування кредитом - 180 місяців, кінцева дата повного виконання боргових зобов'язань - 26 жовтня 2022 року, періодичність та розміри погашення кредиту - у відповідності до графіку (т.1 а.с.-20). Ці обставинами сторонами не заперечуються. Разом з тим сторони визнають, що кредитні кошти видавалися позичальникові частинами на вимогу позичальника, а не в повних сумах, зазначених у кредитному договорі та додатковому договорі, безпосередньо після укладення цих угод.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором №КF 45286 від 26 жовтня 2007 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № КF 45286/8-2 від 4 вересня 2014 року, згідно з умовами якого вона є поручителем по зобов'язаннях ОСОБА_2 (т.1 а.с.21-22). Згідно з п.1.2. договору поруки поручитель зобов'язаний у випадку порушення боржником своїх зобов'язань перед кредитором за кредитним договором; боржник і поручитель згідно цього договору відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Задовольняючи позов ПАТ «ВіЕс Банк», суд першої інстанції виходив з того, що всупереч нормам цивільного законодавства та умовам кредитних договорів, позичальник свої зобов'язання перед позивачем щодо повернення кредиту, нарахованих відсотків та штрафних санкцій не виконує, чим порушує істотні умови кредитного договору та допустив заборгнованість.

Суд вважав встановленим, що 26 жовтня 2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №КF 45286, згідно якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 125 000 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 26 жовтня 2022 року під 11,5% річних. Відповідно до п.5.2.9. кредитного договору позичальник зобов'язаний повістю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку зобов'язання у наступних випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; утворення в позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами. Згідно з п.5.3.1. кредитного договору банк має право у разі невиконання, неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором списати з рахунку позичальника суму боргу на підставі наказу на примусову сплату боргового зобов'язання, звернутись в суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимагати виконання зобов'язань за кредитним договором від поручителя.

9 червня 2015 року ПАТ «ВіЕс Банк» скерував ОСОБА_2 і ОСОБА_3 повідомлення-вимоги про дострокове погашення заборгованості згідно кредитного договору протягом 30 календарних днів, але не пізніше 45 календарних днів (т.1 а.с.23,24).

Суд першої інстанції вважав доведеним, що відповідач ОСОБА_2 умови договору у встановлений таким термін не виконав тому, згідно розрахунку заборгованості, станом на 21 вересня 2015 року загальна сума заборгованості за кредитом становить 89 570,90 доларів США, що станом на день розгляду справи судом за офіційним курсом НБУ (23,14 грн. за 1 долар США) становить 2 072 670,62 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту - 78 542,44 доларів США; заборгованості по відсотках - 8 829,41 доларів США; пені - 2 199,05 доларів США; та прийшов до висновку про задоволення позову ПАТ «ВіЕй Банк» і стягнення з відповідачім зазначеної вище суми.

З такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

На обґрунтування суми заборгованості суд першої інстанції посилався на виписку документів по кредитному договору №КF 45286 від 26 жовтня 2007 року за період з 26 жовтня 2007 року по 20 вересня 2015 року (т.1 а.с.142-165). Зазначена виписка не має відомостей якою службовою особою вона підписана, на останньому її аркуші міститься печатка операційного управління банку. Хоч ця виписка має назву «Виписка документів до договору…», посилання на будь-які документи у ній відсутні, виписка містить прогалини між записами (т.1 а.с.143 зворот, т.1 а.с.145 зворот, т.1 а.с.147 зворот, т.1 а.с.149 зворот, т.1 а.с.151 зворот, т.1 а.с.153 зворот, т.1 а.с.155 зворот, т.1 а.с.157 зворот, т. 1 а.с.159 зворот, т.1 а.с.161 зворот, т.1 а.с.163 зворот). До Виписки не додано первинних документів, які відповідають вимогам ст.9Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що містить вимоги до первинного документа та зазначає, що первинний документ повинен містити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.41 Постанови НБУ №254 від 18 червня 2003 року «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані; підставою для відображення операцій за рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та в електронній формі, незалежно від виду операцій та типу контрагентів. Одним з первинних документів банку є меморіальні ордери (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій); у первинних документах мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом та кредитом, сума операції у грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера, підпис уповноваженої особи. Первинні документи складаються на бланках форм, відповідно до законодавства України, на паперових носіях, в електронній формі та мають містити такі обов'язкові реквізити: назву документу (форми), дату та місце складання, назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис, та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. До обов'язкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків, крім перелічених вище, також належать: назва одержувача коштів, сума операції, номери рахунків, назва банку (одержувача та платника коштів).

Відтак, є встановленим, що відомості Виписки не обґрунтовані первинними документами, які є належними та допустимими доказами отримання позичальником кредитних коштів та їх повернення у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України. Позичальник заперечує отримання ним у банку коштів в сумі 125 000 доларів США і такі його заперечення не спростовані позивачем за первісним позовом, який не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. ОСОБА_2 під час розгляду справи судом неодноразово заявляв клопотання про надання первинних документів на забезпечення доказів у справі. Таке клопотання судом задоволено, але позивач ПАТ «ВіЕс Банк» на виконання ухвали суду не надав первинні документи про касові операції за кредитним договором № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року з урахуванням умов додаткової угоди від 4 вересня 2014 року. Разом з тим розрахунок заборгованості, яка утворилася за твердженням банку, проведено, виходячи із суми одержаного кредиту в розмірі 125 000 доларів США.

Відповідно до вимог ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати надання оригіналу.

Встановлено, що первинні документи (документи відділу касових операцій) за спірним кредитним договором знищені, що стверджується протоколом №2 засідання експертної комісії ПАТ «ВіЕс Банк» від 4 червня 2014 року про відбір архівних документів структурних підрозділів банку, як таких, що підлягають знищенню (т.1 а.с.139-141). Але з наданої банком виписки вбачається, що вона містить відомості до 20 вересня 2015 року, що включає і період після знищення частини документів. Однак і за цей період первинні касові документи суду не надані.

Відповідно до Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання, затвердженого Постановою НБУ України № 601 від 8 грудня 2004 року, з наступними змінами і доповненнями, документи (статут, кредитний договір заяви-зобов'язання, гарантійні листи, обґрунтування, розрахунки, висновки, розпорядження, дозволи, фінансові звіти, статистичні відомості) про видачу й оформлення позик, кредитів, що видані банком зберігаються 5 років після погашення позики (п.220). До терміну зберігання кредитних документів не може бути застосований п.303 вказаного Порядку, на який посилався ПАТ «ВіЕс Банк» та суд першої інстанції, що стосується касових документів та позабалансових ордерів з додатками за емісійно-касовими операціями, а також за операціями з банківськими металами, пластиковими картками, дорогоцінними металами та дорогоцінним камінням.

За приписами ст. 10 ЦПК України апеляційний суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, надання належних та допустимих доказів у справі. ПАТ «ВіЕс Банк» такими своїми правами не скористався.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно з п.5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2015 року виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Колегія суддів встановила, що банк на підтвердження своїх позовних вимог не надав виписки з особових рахунків та первинні документи на підтвердження таких, а надав «Виписку документів по договору…», у якій відображено назви операцій, що не є випискою з особового рахунку клієнта банку.

Колегія суддів прийшла до висновку, що позивач ПАТ «ВіЕс Банк» не надав належних та допустимих доказів про наявність заборгованості позичальника ОСОБА_2 та розміру такої по кредитному договору № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності;колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині задоволення позову ПАТ «ВіЕс Банк» не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції в цій частині, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Тому оскаржуване рішення у вказаній частині, а також розподілу судових витрат, які не підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відповідно до ст. 88 ЦПК України; підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові. В решті рішення належить залишити без змін.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За положеннями ст. 627 ЦК України та ч. ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а також мають право врегулювати в договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вказані положення узгоджуються із нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Пунктами 3.1, 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, передбачено, що в кредитному договорі або додатку до нього банки зобов'язані надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: перелік, розмір всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування тощо, і не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що під час укладення оспорюваного кредитного договору, позичальника ОСОБА_2 у письмовій формі було ознайомлено із необхідними даними про умови кредитування, передбачені як ч. 4 Закону «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема, щодо валюти кредитування, параметрів кредиту, додаткових витрат, зальної суми витрат, про що свідчить його підпис на вказаних документах. У оспорюваному договорі докладно викладено всі права та обов'язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки порушення умов договору. У п.8, п.10.5 кредитного договору, відповідач зазначив, що погоджується з істотними умовами договору. Перед укладенням кредитного договору відповідач був ознайомлений та погодився з розрахунком сукупної вартості кредиту, проектом кредитного договору, інформацією про платежі, про що проставив свої підписи у договорі. Суд прийшов до висновку, що вказані обставини свідчать про вільне волевиявлення ОСОБА_2, спрямоване на укладення оспорюваного договору. ОСОБА_2 не погоджується з тим, що предметом кредитного договору були кошти в розмірі 125 000 доларів США. Такий розмір кредитних коштів визначений додатковою угодою №3, яка позивачем за зустрічним позовом не оспорюється. Його позовні вимоги стосуються лише кредитного договору КF 45286 від 26 жовтня 2007 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

За правилами п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Таким чином, вирішуючи вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 10, 60, 212-214 ЦПК України встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення цього спору, та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки оспорюваний кредитний договір було укладено позивачем саме на передбачених у ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, що підтверджується особистим підписом позичальника, який не відмовився від виконання договору, а тривалий час користувалася кредитними коштами і проводив повернення таких, сплачував відсотки.

Посилання на не попередження банком про зміну курсу гривні до валюти кредиту та виниклі у зв'язку з цим ускладнення щодо повернення наданого кредиту не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи не можуть свідчити про суперечливість правочину моральним засадам суспільства та бути підставою недійсності правочину у зв'язку із введенням позичальника в оману, так як позивач за зустрічним позовом, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, не міг не усвідомлювати, що курс національної валюти України не є незмінним, а тому міг і повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Докази про наявність такого умислу з боку кредитодавця позичальником не надано.

Оскільки позивач за зустрічним позов не навів передбачених законом підстав недійсності оспорюваного договору та на підтвердження цього не надав належних та допустимих доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог за зустрічним позовом.

Керуючись ст.88, ст. 303, п.1, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 309, 313, ч.2 ст. 314 ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 23 грудня 2015 року в частині задоволення позову ПАТ «ВіЕс Банк» та в частині стягнення судового збору, - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» заборгованості за кредитним договором № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року в сумі 2 072 670,62 грн., яка складається з: 1 817 472,06 грн. - заборгованість за кредитом, 204 312,54 грн. - заборгованість за відсотками, 50 886,01 грн. - пеня, - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді