Справа № 536/269/16-ц
20 квітня 2016 року Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді - Колотієвського О.О.,
при секретарі - Литвинюк А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Кременчуцької райдержадміністрації про позбавлення батьківських прав,-
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Кременчуцького районного суду Полтавської області в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Кременчуцької райдержадміністрації про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з 16 вересня 2000 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з громадянином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей - синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Малолітній ОСОБА_2 народився недоношеним (25 тижнів) та перебував з 10 травня 2011 року по 12 серпня 2011 року в відділенні інтенсивного виходжування та реабілітації новонароджених в Полтавській обласній дитячій лікарні. Батько малолітнього ОСОБА_2 з моменту народження жодного разу його в лікарні не відвідав, під час виписки 12 серпня 2011 року додому з лікарні не забирав.
Після того, як лікарі озвучили можливі патології для сина, з огляду на те, що він народився недоношеним, відповідач ОСОБА_3 сказав, що це не його дитина і йому такий син не потрібен. Після виписки з відділення інтенсивного виходжування та реабілітації новонароджених в Полтавській обласній дитячій лікарні позивач з малолітнім сином ОСОБА_2 одразу почала проживати зі своїми батьками, де й проживає до нинішнього часу.
З огляду на це фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем були припиненні з травня 2011 року.
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2012 року шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано. Місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, визначено з батьком ОСОБА_3. Місце проживання малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 визначено з позивачем ОСОБА_1.

Крім того, ОСОБА_1 було подано до Кременчуцького районного суду Полтавської області позовну заяву до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Однак, ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області зазначену позовну заяву залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 Цивільно-процесуального кодексу України. Залишення без розгляду було зумовлено тим, що Відповідач пред'явив зустрічний позов про стягнення аліментів на старшого сина і в решті було ними спільно вирішено залишити обидва позови без розгляду і утримувати кожного з дітей самостійно.

В липні 2014 року позивач ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, але шлюб виявився невдалим. Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 серпня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано.

Напередодні реєстрації вказаного шлюбу, а саме 15 травня 2014 року, колишнім чоловіком позивача - ОСОБА_3 було написано заяву нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 З вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_3 дає вільну і безумовну згоду на усиновлення малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, майбутнім чоловіком позивача - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, з дотриманням вимог чинного законодавства. При цьому, Відповідач надав згоду на присвоєння дитині прізвища, ім'я та по батькові - ОСОБА_7.

Проте, ОСОБА_5 малолітнього ОСОБА_2 не усиновлював, про що свідчить відповідне свідоцтво про народження та відсутність судового рішення, в зв'язку з погіршенням між ними, як подружжям, відносин. Таким чином, наразі батьком малолітнього ОСОБА_2 документально залишається ОСОБА_3, хоча реально батьківських обов'язків останній не виконує.

Позивач звертає увагу суду на ту обставину, що незважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3, проживає від неї з сином в 5-7 хвилинах ходьби, життям сина ОСОБА_2 не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з ним та приймати участь його вихованні.

Крім того, відповідач не піклується про фізичних та духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. Вперше, відповідач перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, побачив випадково сина - ОСОБА_2 на вулиці в с. Максимівка, коли хлопчикові було лише дев'ять місяців. На сьогоднішній день дитині вже чотири роки, вона не пам'ятає батька та немає до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки жодного разу його не бачила як батька, а зустрівши випадково на вулиці називає «дядя». Також в спілкуванні з позивачем син ніколи про нього не питав та не цікавився.

Варто зауважити, що наразі дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між позивачем та дитиною і її батьками склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. На даний час малолітній ОСОБА_2 наразі не відвідує ДНВ "Веселка" Максимівського навчально-виховного комплексу Кременчуцької районної ради Полтавської області, оскільки відсутні вільні місця, проте з вересня 2016 року він в обов'язковому порядку буде влаштований до вказаного ДНЗ і буде готовитися до вступу у школу.

На підставі вищевикладеного просила суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що в справі є належні докази, про причини неявки суд не повідомляв.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Кременчуцької райдерадміністрації в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, та вважала його таким, що підлягає задоволенню.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами і не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, перебувала з 16 вересня 2000 року в зареєстрованому шлюбі з громадянином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2012 року про розірвання даного шлюбу. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей - синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого Максимівською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області від 07 червня 2011 року.

Їхній малолітній син ОСОБА_2 народився недоношеним (25 тижнів) та перебував з 10 травня 2011 року по 12 серпня 2011 року в відділенні інтенсивного виходжування та реабілітації новонароджених в Полтавській обласній дитячій лікарні, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого № 1692 виданою Полтавською обласною дитячою лікарнею.

Батько малолітнього ОСОБА_2 з моменту народження жодного разу його в лікарні не відвідав, під час виписки 12 серпня 2011 року додому з лікарні не забирав. Після виписки з відділення інтенсивного виходжування та реабілітації новонароджених в Полтавській обласній дитячій лікарні позивач з малолітнім сином ОСОБА_2 одразу почала проживати зі своїми батьками, де й проживає до нинішнього часу, що підтверджується показами свідків: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10.

З огляду на це фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем були припиненні з травня 2011 року, а розірвані офіційно рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2012 року. Місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, визначено з батьком ОСОБА_3. Місце проживання малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 визначено з позивачем ОСОБА_1.

Крім того, ОСОБА_1 було подано до Кременчуцького районного суду Полтавської області позовну заяву до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Однак, ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області зазначену позовну заяву залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 Цивільно-процесуального кодексу України. Залишення без розгляду було зумовлено тим, що Відповідач пред'явив зустрічний позов про стягнення аліментів на старшого сина і в решті було ними спільно вирішено залишити обидва позови без розгляду і утримувати кожного з дітей самостійно.

Колишнім чоловіком позивача - ОСОБА_3 було написано заяву нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 зареєстрованої в реєстрі за № 514. З вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_3 дає вільну і безумовну згоду на усиновлення малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, майбутнім чоловіком позивача (на той момент моїм цивільним чоловіком) - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, з дотриманням вимог чинного законодавства. При цьому, Відповідач надав згоду на присвоєння дитині прізвища, ім'я та по батькові - ОСОБА_7.

Крім цього, в матеріалах справи є заява відповідача ОСОБА_3 від 22 березня 2016 року, засвідчена начальником служби у справах дітей - Мулиндіною Л.М. про те, що він не заперечую, щоб його позбавили батьківських прав відносно сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач звертає увагу суду на ту обставину, що незважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3, проживає від неї з сином в 5-7 хвилинах ходьби, життям сина ОСОБА_2 не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з ним та приймати участь його вихованні, ця обставина також підтверджується показами свідків: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10.

Наразі дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між позивачем та дитиною і її батьками склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей, що підтверджується актом обстеження Недогарківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 18 березня 2016 року.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 самоусунувся від виховання свого малолітнього сина ОСОБА_2.

Також, суду надано висновок служби у справах дітей від 24 березня 2016 року за № 01-15/327 та висновок служби у справах дітей Кременчуцької районної державної адміністрації Полтавської області від 05 квітня 2016 року за № 1-53/153, щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Одним із найголовніших та найважливіших обов'язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини.

Декларація прав дитини, проголошена, Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитини повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Виховання - це планомірний та цілеспрямований вплив на свідомість та поведінку людини з метою формування певних установок, понять, принципів, ціннісних орієнтацій, які забезпечують необхідні умови для її розвитку, підготовки до життя та праці.

Виховання - це постійний, а не разовий процес прищеплювання якихось навичок тому, кого виховують.

Частиною 5 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Законодавство України, а саме Сімейний кодекс в ст. 150, визначає, що батьки зобов'язані виховувати дитину у дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, зобов'язані поважати дитину, готувати її до самостійного життя

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Як встановлено у ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у випадках їх винної поведінки: ухилення від виконання обов'язків по вихованню дітей, або зловживання своїми батьківськими правами, або жорстоким поводженням з дітьми, або шкідливого впливу на них своєю аморальною антигромадською поведінкою, зокрема коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього.

Проживання батьків разом чи окремо, не звільняє їх від обов»язку щодо виховання та розвитку дитини.

Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно положень статті 166 ч. 2. Сімейного Кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року «Про внесення змін до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрації районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою.

Як вбачається з положень Закону України « Про судовий збір» за подання позовної заяви немайнового характеру судовий збір фізичною особою справляється в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Згідно довідки про перебування на обліку № 640342, виданої 22 січня 2016 року Управлінням праці та соціального захисту населення, позивач ОСОБА_1, являється інвалідом ІІ групи загального захворювання.

Так, позивач звільнена на підставі п.9 ч. 1 ст.5 Закону України « Про судовий збір» від сплати судового збору при поданні до суду позовної заяви.

Таким чином суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача судовий збір в розмірі 551 гривні 21 копійок, на підставі ст. 88 ЦПК України, згідно якої якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ухиляється та фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків відносно малолітнього сина ОСОБА_2.

Враховуючи, що відповідач дійсно тривалий час ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини, позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, доведеними в судовому порядку та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ЗУ «Про судовий збір», ЗУ «Про охорону дитинства», постановами Пленуму ВССУ № 3, 20 ст.ст. 14, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 19,150, 155, 157, 164-166, 180 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Кременчуцької райдержадміністрації про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 551 гривні 21 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя О. О. Колотієвський