Справа № 524/8657/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2016 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді Савічева В.О.

при секретарі Коршак Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, зазначаючи, що 16 січня 2015 р. в м. Кременчуці по вул. Жовтневій Давиденко Дмитро Іванович керуючи автомобілем «Фольксваген», днз. ВІ 8978 ВТ під час зміни напрямку руху не впевнився в безпеці маневру, допустив зіткнення з автомобілем «Хюндай Елантра», днз. ВІ 5434 ВІ, під керуванням ОСОБА_1.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 січня 2015 р. ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП України.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 серпня 2015 р з ОСОБА_2 на його користь було стягнуто 74485 грн. 84 коп. матеріальної шкоди, 1 000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати. Як зясувалось в ході розгляду Автозаводським районним судом м. Кременчука цивільної справи за позовом до AT «Страхова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування, матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП - рухоме та нерухоме майно зареєстроване на праві власності за ОСОБА_2 відсутнє.

Але при цьому згідно листа Т.в.о. начальника Центру ДАЇ 5302 від 17 червня 2015 р. станом на день ДТП 16 січня 2015 р. автомобіль «Фольксваген», днз. ВІ 8978 ВТ числився зареєстрованим за ОСОБА_2, а 13 лютого 2015 р. (через 3 тижні після ДТП) був перереєстрований на ОСОБА_3, тобто його батька.

Вважає, що договір № 642 від 13 лютого 2015 р. купівлі-продажу автомобіля «Фольксваген», днз. ВІ 8978 ВТ, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є фіктивним, вчиненим без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та лише з єдиною метою -- ухилення ОСОБА_2 від відповідальності за спричинену ним внаслідок ДТП шкоду.

Просив суд визнати недійсним правочин - договір № 642 від 13 лютого 2015 р. купівлі- продажу автомобіля «Фольксваген», днз. ВІ 8978 ВТ, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені в позові та просили суд їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судове засідання не прибули по невідомим суду причинам, про день, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 січня 2015 р. в м. Кременчуці по вул. Жовтневій Давиденко Дмитро Іванович керуючи автомобілем «Фольксваген», днз. ВІ 8978 ВТ під час зміни напрямку руху не впевнився в безпеці маневру, допустив зіткнення з автомобілем «Хюндай Елантра», днз. ВІ 5434 ВІ, якій належить позивачу ОСОБА_1 та під його керуванням.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 січня 2015 р. ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП України.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 серпня 2015 р з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто 74485 грн. 84 коп. матеріальної шкоди та 1000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати.

Згідно листа Т.в.о. начальника Центру ДАЇ 5302 від 17 червня 2015 р. станом на день ДТП 16 січня 2015 р. автомобіль «Фольксваген», днз. ВІ 8978 ВТ числився зареєстрованим за ОСОБА_2, а 13 лютого 2015 р. був перереєстрований на ОСОБА_3, тобто його батька.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що, ОСОБА_2 має перед ним боргові зобов'язання, на виконання яких можливо було б звернути стягнення і на майно, яке, належало відповідачу ОСОБА_2 Тому, враховуючи, що спірний правочин було укладено без додержання вимог ст. 203 ЦК України, а саме укладено за наявності існуючого на момент укладання спірної угоди арешту на майно, що є предметом спірної угоди, вважає, що, при укладанні спірного правочину сторонами не було додержано вимог ст. 203 ЦК України, що, відповідно до положення ст. 215 ЦК України є підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України, на яку посилається позивач як на правову підставу своїх позовних вимог, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

З наведеного суд вбачає, що законодавець пов'язує дійсність правочину з дотриманням вимог ст. 203 ЦК України, крім вимоги щодо форми правочину, саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, в розумінні зазначеної норми ст. 203 ЦК України, момент укладення договору визначається тими обставинами, які існували під час домовленості сторін щодо всіх істотних умов правочину та впливали на їх волю.

Як вбачається зі спірного договору № 642 купівлі-продажу транспортних засобів та номерних агрегатів з видачою довідки рахунку, укладеного 13.02.2015 р., сторони вказаного правочину - відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину) уклали цей договір про те, що продавець ОСОБА_2 передає у власність покупця ОСОБА_3 належний продавцю автомобіль «Фольксваген», днз. ВІ 8978 ВТ.

На момент укладення спірного договору обмежень для посвідчення даного договору ні з боку продавця - відповідача ОСОБА_2, ні з боку покупця - відповідача ОСОБА_3 не існувало.

З наведеного суд вбачає, що на момент вчинення спірного правочину кожна зі сторін спірного договору володіла належним обсягом цивільної дієздатності і мала всі необхідні права для укладання спірної угоди, відповідно до чого сторонами було додержано передбачені ст. 203 ЦК України загальні вимоги, необхідні для чинності правочину, що в свою чергу, виключає можливість застосування до спірних правовідносин правової норми ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Крім того, згідно роз'яснень, наданих у п. 5 постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Суд приходить до висновку, що існування самих по собі боргових зобов'язань ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 не підтверджує факту існування у позивача права власності на зазначене у спірній угоді майно, та, як наслідок, не підтверджує факту порушення вказаного права позивача ОСОБА_1 відповідачами на час звернення позивача з зазначеним позовом до суду, на підставі чого суд приходить до висновку щодо відсутності у позивача права на звернення з зазначеним позовом до суду.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 7 постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Встановивши, таким чином, в ході розгляду справи відсутність у позивача права на звернення з зазначеним позовом до суду як заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням спірного правочину, та, приймаючи до уваги також відсутність правових підстав для визнання спірного правочину недійсним, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача в частині визнання спірного правочину недійсним.

Керуючись ст. ст. 14, 57-59, 60, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 щодо визнання недійсним правочин договір № 642 від 13 лютого 2015 року купівлі-продажу автомобіля «Фольксваген» днз. ВІ 8978 ВТ, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: