Номер провадження 2/754/2068/16
Справа №754/1104/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

27 травня 2016 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Клочко І.В.

при секретарі Базік А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності та визначення порядку користування спільним майном,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності та визначення порядку користування спільним майном.

При цьому позивач вказує на те, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1. Вищевказана квартира приватизована на підставі розпорядження органу приватизації Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 20.01.2010 року № 11 на трьох осіб: нього (позивача) та відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних долях, що посвідчується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 20.01.2010 року відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації та зареєстрованим в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна 01.02.1010 року за реєстровим № 5588. Спірна квартира складається з 3 кімнат, площею 11,8 кв.м., 13,2 кв.м., 17,4 кв.м.

На початку 2015 року він (позивач), як співвласник квартири, виявив бажання погодити із іншими співвласниками квартири порядок володіння та користування спільним майном шляхом надання йому у користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а також забезпечення йому можливості вільно та безперешкодно користуватися місцями загального користування, дотримуючись правил співжиття та не порушуючи прав інших співвласників. На таку пропозицію відповідачі повідомили, що він (позивач) власником квартири не являється, документи, що підтверджують його право власності на квартиру, втрачені, а отже йому належить лише право користування квартирою (проживання в ній) до тих пір, поки його цього права не позбавили.

Посилаючись на викладені обставини, а також виходячи з його частки власності у квартирі, позивач просить визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та виділити йому у володіння та користування жилу кімнату, площею 13,2 кв.м.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення в повному обсязі.

При цьому позивач пояснив, що відповідачі останній рік - півтора в квартирі не проживають, але бувають регулярно, під час перебування в квартирі відповідач ОСОБА_2 займає кімнату, площею 13,2 кв.м., відповідач ОСОБА_3- кімнату, площею 17,4 кв.м. Він (позивач) проживає у кімнаті, площею 11,8 кв.м., яка є холодною і за станом здоров'я він не може в ній проживати, а тому просить виділити йому у користування кімнату, площею 13,2 кв.м. Крім того, позивач не заперечував, що у відсутність відповідачів фактично користувався всією квартирою, але відповідачі встановили замки на дверях до своїх кімнат.

Представник позивача ОСОБА_4 пояснила суду, що позивач неодноразово звертався до відповідачів з приводу надання правовстановлюючого документу на квартиру (останній раз у 2015 році), однак отримав від них відмову з посиланням на те, що він не є власником квартири. Як зазначила представник позивача, між сторонами відсутня домовленість щодо користування кімнатами, відповідачі в квартирі не проживають, в кімнатах площею 13,2 кв.м. та 17, 4 кв.м. лише зберігаються їх речі. Позивач проживає лише в цій квартирі, користується кімнатою, площею 11, 8 кв.м., яка за станом його здоров»я (інвалід ІІ групи) не підходить йому для постійного проживання, а тому, з урахуванням стану здоров»я та розміру ідеальної частки власників у цій квартирі йому може бути виділена у користування кімната, площею 13, 2 кв.м.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні. При цьому пояснила, що останні 1,5 роки вона не проживає у квартирі в зв»язку з доглядом за матір»ю, до спірної квартири приїздить періодично. Позивач проживає в квартирі сам, вживав алкогольні напої, в зв»язку з чим поводив себе агресивно, не дає можливості користуватись квартирою, в т.ч. і кухнею. Як зазначила відповідач ОСОБА_2, позивач до неї з приводу володіння та користування квартирою не звертався, кімнату, площею 11,8 кв.м. він обрав для проживання самостійно. Вона постійно пропонує продати квартиру, однак з позивачем неможливо домовитись. Після пред»явлення позивачем даного позову, вона та відповідач ОСОБА_3 встановили замки на кімнатах, якими вони користуються.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову також заперечував та просив відмовити в його задоволенні. При цьому пояснив суду, що з 2015 року він не проживає в квартирі, відповідач ОСОБА_2 також не проживає в зв»язку з доглядом за матір»ю. Позивачем чиняться їм перешкоди у користуванні квартирою, зокрема, вони не можуть через поведінку позивача користуватись кухнею. Відповідач також підтвердив пояснення відповідача ОСОБА_2 про факт встановлення ними замків на вхідних дверях у кімнатах, якими вони користуються.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, відповідно свідоцтва про право власності на житло від 20.01.2010 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації на підставі відповідного розпорядження, квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві приватної власності в рівних частинах (а.с.4-5).

Вказана квартира, жилою площею 42, 4 кв.м., складається з трьох ізольованих кімнат, площею 17,4 кв.м., 13, 2 кв.м. та 11, 8 кв.м. (а.с.6, 32-33).

Як вбачається з довідки Ф-3 ЖЕКу-312, в квартирі зареєстровано три особи - сторони по справі (а.с.7).

Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що між ним та відповідачами не досягнуто згоди щодо порядку володіння та користування спірною квартирою, в зв»язку з чим такий порядок підлягає встановленню в судовому порядку, а також на те, що відмова відповідачів надати оригінал правовстановлюючого документу на житло порушує його права, як співвласника квартири.

Відповідачі проти позову заперечували, вказуючи на те, що позивач займає кімнату, площею 11, 8 кв.м., до них з приводу надання документів на квартиру та встановлення іншого, ніж на даний час, порядку володіння та користування квартирою не звертався, чинить їм перешкоди у користуванні житлом.

Суд вважає, що вимоги позивача про визнання права власності є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, в той час, як не вбачає підстав для задоволення вимог про встановлення порядку користування жилим приміщенням, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частини 1, 2, 7 ст.319 ЦК України визначає, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як передбачає ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Стаття 356 ЦК України визначає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до положень ч.1, 2, 3 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як зазначено в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Судом встановлено, і це підтвердили сторони, на даний час між ними існують конфліктні стосунки, відповідачі фактично в квартирі не проживають. Крім того судом встановлено, і даний факт підтвердив і сам позивач, між сторонами фактично вже склався порядок користування квартирою, згідно якого позивач займає кімнату, площею 11,8 кв.м., ОСОБА_2 займає кімнату, площею 13,2 кв.м., ОСОБА_3 займає кімнату, площею 17, 4 кв.м., відповідачами встановлено замки на вхідних дверях до цих кімнат.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, оскільки відсутність правовстановлюючого документу порушує його права, як співвласника нерухомого майна, а тому дані права ОСОБА_1 підлягають захисту в судовому порядку.

В той же час, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виділення йому у володіння та користування кімнати, площею 13,2 кв.м., оскільки порядок користування спірною квартирою вже було визначено сторонами самостійно, зокрема, позивач обрав самостійно кімнату, площею 11, 8 кв.м. для проживання і такий порядок користування зберігається тривалий час. Крім того, як це підтвердили сторони в судовому засіданні, під час відсутності відповідачів позивач користувався всією квартирою. На даний час відповідачами встановлено замки на вхідних дверях до кімнат, якими вони користуються, що свідчить про їх небажання змінювати порядок користування, що склався. Примусове переселення власника з займаної ним кімнати чинним законодавством не передбачено. Також, суд звертає увагу і на те, що сторони не позбавлені можливості вирішити питання щодо спірного майна іншим чином.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, а позивач є особою, звільненою від сплати судового збору, то, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, вважає необхідним стягнути з відповідачів в дохід держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 15, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.316, 317, 319, 321, 355, 356, 357, 358 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності та визначення порядку користування спільним майном - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 в Деснянському районі міста Києва, загальна площа якої становить 74,1кв.м, житлова площа 42,4кв.м.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в дохід держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, в дохід держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий