Справа № 462/7129/15 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1489/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: представник позивача ОСОБА_2, представник ПАТ «Дельта Банк» - Павляк А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача банківських послуг та визнання недійсним пункту кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 16 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача банківських послуг та визнання недійсним пункту кредитного договору відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2. В апеляційній скарзі покликається на його незаконність, необґрунтованість, на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, 13.12.2012 року між сторонами було укладено кредитний договір № К-4730246. Пунктом 1.3.2. передбачено, що позичальник сплачує кредитору щомісячно комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,6 % від суми кредиту зазначеної в п.1.1. Договору. Апелянт вважає, що даний пункт договору є таким, що порушує права споживачів й одночасно суперечить нормам законодавства України, а тому є недійсним. Не роз»яснено за які саме послуги сплачується комісія, передбачена оскаржуваним пунктом кредитного договору, не обґрунтував вартість цієї послуги. Даний пункт договору прямо суперечить п.п. 3.1, 3.4, 3.6 Постанови правління національного банку України «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168 від 10.05.2007 року, абзац 3 ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», абз. 3 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Просить рішення Залізничного районного суду м.Львова від 16 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечень, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції правильно встановив правовідношення сторін, встановив дійсні обставини справи та застосував закон, який регулює спірні правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.12.2012р. між сторонами було укладено кредитний договір №К-4730246, яким надано у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості, та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 170000 грн., з кінцевим терміном повернення кредиту до 12.12.2019р. (а.с.13-14).

Пунктом 1.3.2. даного договору позичальник сплачує кредитору щомісячно комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,6 % (нуль цілих шість десятих процентів) від суми кредиту, зазначеної в п.п.1.1. цього договору.

Згідно п.3.13.1 даного договору позичальник сплачує щомісячно до «13» числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому наданий кредит, комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі, визначеному п. 1.3.2. цього договору, шляхом перерахування коштів на рахунок.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у спірному договорі плата за обслуговування кредиту визначена не за формулою зі змінними величинами, а чітко фіксованою сумою, то така умова не суперечать як положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця однакову суму, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним з моменту укладення пункту 1.3.2. кредитного договору №К-4730246 від 13.12.2012р.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції так як комісія є умовою договору, що взаємно погоджена між позичальником та кредитором, яка не суперечить вимогам закону та не є нікчемною.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, встановлення комісії за надання кредиту є погодженими умовами, договір чинний, виконується сторонами повністю враховуючи також оспорюваний п.1.3.2.

Однак, позивач вправі поставити вимогу перед банком про зміни договору, які будуть чинні з часу укладення відповідного договору сторонами у разі згоди.

Частиною четвертою ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням,обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором,крім відсоткової ставки. Продавець /виконавець, виробник/ не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Із змісту договору вбачається, що позичальник підтверджує, що він до укладення кредитного договору отримав повну, доступну та вичерпну інформацію у письмовій формі щодо умов надання кредиту за цим договором, а саме щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за користування ним, переліком та розміром всіх комісій кредитора, що повязані з наданням кредиту і обслуговуванням кредитної заборгованості, щодо розміру щомісячних платежів та орієнтованої сукупної вартості подорожчання кредиту, враховуючи розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості та всю іншу інформацію, передбачену Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі №6-80цс13 положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Таким чином, оскільки у договорі плата за обслуговування кредиту визначена фіксованою сумою, сторони погодили умови договору, ствердивши підписом то відсутні підстави для визнання п.1.3.2. недійсним.

Висновки суду першої інстанції достатньо вмотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи. Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарг висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційні скарги і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржена протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра