Провадження № 22-ц/780/2003/16 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 26 28.04.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

28 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2015 року у справі за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» звернулася до суду з вказаним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 27 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та відповідачами було укладено кредитний договір № 40/П/13/2008/840, за умовами якого позичальнику ОСОБА_3 було надано кредит в сумі 16 178,22 дол. США зі сплатою процентів за користування коштами, а відповідачка ОСОБА_4 зобов'язалася відповідати перед банком як поручитель за належне виконання позичальником зобов'язань за цим кредитним договором у повному обсязі.

Однак, вказує, що відповідачі своїх зобов'язань зі сплати коштів не виконують, внаслідок чого станом на 16 червня 2015 року за ними утворилася заборгованість у розмірі 28 337,38 доларів США та 209 449 грн. 99 коп. пені., які він просив суд солідарно стягнути з відповідачів.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2015 року позов було задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 337, 38 дол. США, 104 725 грн. пені та судові витрати, а у задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ПАТ «КБ «Надра» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір пені, що підлягає стягненню, оскільки боржниками не було доведено їхнього тяжкого матеріального стану, крім того вважає, що суд дійшов до помилкового висновку про припинення поруки ОСОБА_4, оскільки згідно умовами договору порука припиняється у разі повного виконання позичальником своїх зобов'язань, через що суд безпідставно відмовив у солідарному стягненню боргу з відповідачів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону рішення повною мірою не відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник порушив умови кредитного договору, проте банком було пропущено встановлений законом строк звернення до поручителя із вимогою про стягнення з нього кредитної заборгованості, через що порука ОСОБА_4 є припиненою, тому позовні вимоги у частині стягнення з ОСОБА_3 підлягають задоволенню, однак, враховуючи скрутний матеріальний стан відповідача, суд зменшив суму пені, що підлягає стягненню, до 104 725 грн.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та відповідачами було укладено кредитний договір № 40/П/13/2008/840, за умовами якого позичальнику ОСОБА_3 було надано кредит в сумі 16 178,22 дол. США зі сплатою процентів за користування коштами, а відповідачка ОСОБА_4 зобов'язалася відповідати перед банком як поручитель за належне виконання позичальником зобов'язань за цим кредитним договором у повному обсязі (а. с. 5-7).

Банк надав позичальнику кредит з терміном погашення по 18 лютого 2015 року.

Відповідно до п.2.2.1 вказаного договору, позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п. 1.1.3.1 цього договору відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок № 78287594 у порядку, передбаченому п. 2.2.3 цього договору, шляхом сплати мінімально необхідного платежу, розмір якого складає 311,39 доларів США.

Згідно п. 2.2.3 договору, позичальник вносить чергові мінімальні платежі по кредиту щомісячно до 18 числа поточного місяця. У випадку, коли позичальник до 18 числа поточного місяця не вніс (повністю або частково) суми мінімально необхідних платежів, банк, починаючи з 21 числа поточного місяця, застосовує до позичальника штрафні санкції, передбачені цим договором.

Згідно із п. 3.2 договору, поручитель безвідзивно та безспірно зобов'язується відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з цього договору. Поручитель відповідає перед банком у тому ж об'ємі, що і позичальник. Поручитель відповідає перед банком за виконання зобов'язань у повному об'ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами.

Однак, з матеріалів справи також вбачається, що відповідачі своїх зобов'язань щодо повернення коштів не виконали, через що станом на 16 червня 2015 року за ними рахується заборгованість у розмірі 38 102,49 доларів США, яка складається з 14 650, 37 дол. США суми непогашеного кредиту та 13 687, 01 дол. США несплачених відсотків за кредитом, та 209 449, 99 грн. пені (а. с. 4).

Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж на погашення кредиту було внесено 25 серпня 2011 року. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо наявності будь-яких вимог чи претензій з боку банку до відповідачів щодо погашення заборгованості до пред'явлення позову у 2015 році.

Поряд з цим, ОСОБА_4 у своїх запереченнях на позов вказувала на те, що порука за цим кредитним договором припинена, оскільки порушення позичальником свого зобов'язання відбулося ще у 2011 році, а тому, на її думку, банк пропустив встановлений законом строк для пред'явлення до неї як до поручителя вимоги про стягнення цього боргу (а. с. 62-63).

Також, відповідачем ОСОБА_3 позов частково визнавався, однак ним було подано клопотання про застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення суми пені, який просив стягнути позивач, посилаючись на свій скрутний матеріальний стан, однак жодних належних, допустимих і достатніх доказів про відсутність у нього коштів або про наявність непереборних обставин, які б унеможливили сплату ним таких коштів, відповідачем надано не було (а. с. 82).

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Також, згідно роз'яснень, наданих у п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Отже, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про припинення поруки ОСОБА_4 та відмову у задоволенні позовних вимог до неї про стягнення кредитної заборгованості у зв'язку із пропуском банком встановленого законом строку пред'явлення вимоги.

Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції безпідставно застосував положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшив суму пені, що підлягає стягненню, оскільки для цього відсутні правові підстави, крім того розмір нарахованої неустойки не перевищує розмір боргу та була передбачена як відповідальність за невиконання своїх кредитних зобов'язань, з чим погодився відповідач, уклавши кредитний договір, а тому з ОСОБА_3 підлягає стягненню 209 449, 99 грн. пені. Також, місцевий суд в резолютивній частині рішення не зазначив складові стягнутої основної суми боргу.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, через що рішення суду першої інстанції підлягає зміні на підставі ст. 309 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2015 року змінити та викласти резолютивну частину рішення у наступній редакції.

Позов уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 40/П/13/2008/840 від 27 лютого 2008 року в сумі 28 337 (двадцять вісім тисяч триста тридцять сім) дол. США 38 центів, яка складається з 14 650, 37 дол. США непогашеного кредиту, 13 687, 01 дол. США несплачених відсотків за кредитом та 209 449 (двісті дев'ять тисяч чотириста сорок дев'ять) грн. 99 коп. пені.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 7673 грн. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: