Справа № 372/3860/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/2291/16 Доповідач у 2 інстанції Кулішенко Ю. М.
Категорія 26 28.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

28 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Лащенка В.Д., Сушко Л.П.,

при секретарі: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, просив вилучити у ОСОБА_2 і передати в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» предмет застави - автомобіль «Тоуоїа Сатгу», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (НОМЕР_2), комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 1 086,52 долари США звернути стягнення на автомобіль «Тоуоїа Сатгу», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (НОМЕР_2) шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДА1 України по свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 лютого 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що 20 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4, було укладено Кредитний договір № КІ 30АК05520469, за яким Позичальнику надавався кредит у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 46 773,20 дол. США, що підтверджується договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище договором 20 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір застави рухомого майна, предметом якого був легковий автомобіль «TOYOTA Camry», 2007 року випуску, НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого був ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_5 від 20.09.2007 року, що підтверджується договором.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

19 травня 2011 року автомобіль «TOYOTA Camry», 2007 року випуску, НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1, було перереєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину без зміни номерних знаків на третю особу по цій справі - ОСОБА_3.

Обтяження у виді застави рухомого майна відносно вказаного автомобіля було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна 18 червня 2013 року за заявою ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується витягом з цього реєстру.

17 січня 2014 року за заявою ОСОБА_3 було знято з обліку вказаний автомобіль для реалізації.

26 лютого 2014 року автомобіль «TOYOTA Camry», 2007 року випуску, НОМЕР_4, на підставі довідки-рахунку було зареєстровано за ОСОБА_5, видано номерний знак НОМЕР_2, що підтверджується листом Територіального сервісного центру 3244, витягом із бази даних, заявою, довідкою- рахунком.

04 липня 2015 автомобіль «TOYOTA Camry», 2007 року випуску, НОМЕР_4, на підставі довідки-рахунку було зареєстровано за ОСОБА_2, видано номерний знак НОМЕР_3.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що ві порушення вимог ст.. 60 ЦПК України позивачем не надано доказів існування та розміру заборгованості за кредитним договором №KIQ0AK05520469, що унеможливлює визначення розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті обтяжувану з вартості предмета забезпечувального обтяження, належну оцінку співмірності обраного позивачем способу захисту своїх інтересів із ступенем втручання у права власника транспортного засобу.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Відповідно до вимог ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про заставу», якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про заставу»: за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Дана норма узгоджується за аналогією з ст. 39 Закону України «Про іпотеку» відповідно до якої у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про заставу»: заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Згідно з вимогами ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2 ст. 590 ЦК України).

За умовами ч. 1 ст. 591 ЦК України, реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Як передбачено ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Статтею 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає, зокрема, відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; сплату процентів і неустойки; сплату основної суми боргу.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим законом.

Згідно ч.І, п.п. 1-4 ч.2 ст. 25 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягаютьсплаті обтяжувану з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувана; 3)заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління наперіод до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що між позивачем та відповідачем власником автомобіля, на який пропонується звернути стягнення, будь яких правочинів не укладалось, сторони не встановлювали у будь-якій формі правовідносин, заставодержатель не звертався із будь-якими повідомленнями чи вимогами до відповідачів у досудовому порядку.

Посилання апелянта на те що підставою пред'явлення позову до відповідачів було порушення умов кредитно- заставного договору та продаж ОСОБА_3 в порушення вимог ч. 2 ст 586 ЦК України та ст. 17 ЗУ «Про заставу» заставний автомобіль ОСОБА_5 не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Позивачем в порушення вимог ст. 26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не подано доказів щодо загального розміру вимог та всіх його складовихщо підлягають сплаті з вартості предмета забезпечувального обтяження, опису рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

Інших доводів незаконності рішення апеляційна скарга не містить.

Висновки суду першої інстанції викладені в рішенні відповідають вимогам закону та обставинам справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази та ухвалив обґрунтоване рішення з вірним застосуванням норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: