Справа № 161/2183/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/748/16 Категорія: 53 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Осіпука В.В., Мудренко Л.І.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом за апеляційною скаргою відповідача ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» на рішення Луцького міськрайонного суду від 22 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 березня 2016 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» в користь ОСОБА_3 35 000 (тридцять пять тисяч) грн. моральної шкоди.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» в дохід держави 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс», покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 серпня 1975 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу свердлувальником третього розряду на Луцький автомобільний завод (а.с.5), правонаступником якого на даний час є Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Богдан Моторс».

02 жовтня 1975 року о 12.45 годині перебуваючи на роботі, у звязку з недосконалістю технологічного процесу видувки металевої стружки з агрегатного станка, вона отримала тяжку травму правої кисті.

За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився з ОСОБА_3 під час виконання трудових обовязків було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 03.10.1975 року. На момент настання нещасного випадку дівоче прізвище позивача було ОСОБА_4.

30 липня 2014 року висновком Профпатологічної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії позивачу ОСОБА_3 вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності 20 (двадцять) відсотків довічно у звязку з трудовим каліцтвом (а.с. 6).

З акту Н-1 від 03.10.1975 року вбачається, що причиною нещасного випадку є те, що видувка металевої стружки проводиться вручну та неуважність потерпілої ОСОБА_4 при роботі на агрегатному станку.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, що передбачено ч. 3 ст. 153 КЗпП України.

Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання прав працівників у галузі охорони праці.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами, передбаченими ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 27.01.2004 р. /п. 4.1/ зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіює йому моральні та фізичні страждання.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, встановивши факт порушення відповідачем законних прав позивача, а саме: права ОСОБА_3 на безпечні та нешкідливі умови праці, недодержання відповідачем вимог законодавства про охорону праці, внаслідок чого позивач втратила професійну працездатність на 20 %, у звязку з чим їй завдана моральна шкода, врахувавши ступінь вини працівника та підприємства у настанні нещасного випадку, вимоги розумності та справедливості прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, яке було чинним на момент отримання травми - 02 жовтня 1975 року та яким не передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Спори щодо відшкодування заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я шкоди повинні вирішуватись за законодавством, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування.

Законом України від 23 лютого 2007 року "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", що набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Отже, з цього часу застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, яке вони мали відповідно до положень первинної редакції цього Закону.

Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 8 жовтня 2008 року у справі N 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 2371 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії.

А тому суд, встановивши вину підприємства в нещасному випадку, який стався з ОСОБА_3, що підтверджується дослідженими судом належними та допустимими доказами правильно поклав обовязок по відшкодуванню моральної шкоди на роботодавця ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» на підставі законодавства, яке було чинне на час встановлення стійкої втрати працездатності позивачу - 30 липня 2014 року.

Твердження відповідача про те, що вимоги позивача до ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» є безпідставними не ґрунтуються на вимогах Закону, оскільки саме ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» є належним відповідачем в даній справі, так як є правонаступником ДП «Луцький автомобільний завод» на якому стався нещасний випадок з позивачем під час виконання нею трудових обовязків.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано ступінь вини позивача у настанні нещасного випадку не заслуговують на увагу, оскільки при визначенні розміру моральної шкоди суд врахував ступінь вини як працівника (неуважність потерпілої) так і підприємства (видувка металевої стружки проводиться вручну), про що зазначено в мотивувальній частині рішення.

Разом з тим, слід зазначити, що ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", ні Кодексом законів про працю України, ні ЦК України не встановлено критерії визначення моральної шкоди в грошовому еквіваленті, не встановлено як мінімального, так і максимального розміру моральної шкоди.

Частиною третьою статті 34 зазначеного Закону, яка діяла до 30 березня 2007 року, визначався розмір моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, які не спричинили втрати потерпілим професійної працездатності. При цьому сума страхової виплати не могла перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходив з положень статті 23 ЦК України та роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами).

Покликання відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності відповідно до норм ЦК УРСР в редакції 1963 року є безпідставними, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України (в редакції 2003 року), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами справи та дослідженими судом доказами.

Рішення постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 22 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді