УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Писаної Т.О.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 16 травня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 42 420 грн з кінцевим терміном повернення до 16 травня 2028 року зі сплатою процентів за користування кредитом в порядку, встановленому умовами кредитного договору. З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитними договором, 16 травня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки. Свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі ОСОБА_6 не виконує, у зв'язку з чим, станом на 14 березня 2013 року, виникла заборгованість у розмірі 178 753 грн 33 коп., яку позивач просив суд солідарно стягнути з відповідачів у рамках даного позову.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року, в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» зводяться до того, що суди при розгляді справи порушили норми процесуального права, не повно дослідили обставини справи, невірно витлумачили та застосували норми матеріального права, якими врегульовано зобов'язальні правовідносини, що виникають на підставі кредитного договору та договору поруки, правові наслідки порушення зобов'язання, тощо.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, керувався нормами ст. ст. 10, 60, 213, 214 ЦПК України і виходив з того, що позивачем не доведено підстав та вимог позову.

Такі висновки судів ґрунтуються на тому, що в позовній заяві мова йде про кредитний договір № DNU0G4 від 16 травня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 42 420 грн, в той час, коли у п. 7.1 кредитного договору зазначено інший розмір кредиту, а саме 44 581 грн 40 коп.

Розрахунок заборгованості за договором обчислено позивачем із суми кредиту в розмірі 42 420 грн, а згідно з письмовим повідомленням за вих. № 30.1.0.0./2-799 від 15 березня 2013 року, позивач посилається на отримання ОСОБА_6 кредиту в розмірі 40 400 грн (а. с. 245-248). Графік погашення заборгованості взагалі не надано.

Відповідно до договору поруки № DNU0G4 від 16 травня 2008 року, ОСОБА_7 поручився перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за договором про іпотечний кредит № DNU0G4 від 16 травня 2008 року на суму 404 000 грн, тобто за укладення іншого кредитного договору.

Крім того, на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, зміненого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором про іпотечний кредит № DNU0G4 від 16 травня 2008 року, укладений між сторонами у справі.

Судами при розгляді справи на відповідні протиріччя звернуто увагу, зроблено висновки про недоведеність та безпідставність підстав позову та відмовлено у його задоволенні.

З такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 10 ЦПК України.

На суд покладається обов'язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

На підтвердження обставин та вимог, викладених у позовній заяві, а саме: наявності між банком та ОСОБА_6 кредитних зобов'язань за кредитним договором № DNU0G4 від 16 травня 2008 року; непогашеної ОСОБА_6 кредитної заборгованості за цим договором в розмірі 178 753 грн 33 коп.; правомірності звернення до суду з даним позовом через невиконання боржником у добровільному порядку обов'язків по погашенню кредитної заборгованості саме за договором № DNU0G4 від 16 травня 2008 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви додано копію відповідного кредитного договору (т. 1, а. с. 15-18), розрахунок заборгованості станом на 14 березня 2013 року за вказаним кредитним договором (т. 1, а. с. 5-7), повідомлення відповідачів про наявність боргу та необхідність його погашення (т. 1, а. с. 8-14).

Щодо правомірності вимог позивача до поручителя ОСОБА_7 про солідарний обов'язок щодо погашення кредитної заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором № DNU0G4 від 16 травня 2008 року, позивачем надано копію договору поруки № DNU0GI від 16 травня 2008 року, укладеного між кредитором ПАТ КБ «ПриватБанк», поручителем ОСОБА_7 та боржником ОСОБА_6

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції (т. 1, а. с. 160-164), боржник ОСОБА_6 посилалася на те, що банком не надано доказів на підтвердження виконання зобов'язань банку по видачу їй кредиту на суму 42 420 грн, ОСОБА_6 піддає сумніву наданий банком розрахунок заборгованості, наголошує на пропуск позивачем строку на звернення до суду із вказаним позовом, безпідставність розрахунку боргу по пені більше ніж за один рік та просить суд застосувати правила ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо співрозмірності нарахованої позивачем пені та розміру основного боргу.

Заперечень на позов поручителя ОСОБА_7 на позов матеріали справи не містять.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що 16 травня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» і позичальником ОСОБА_6 було укладено договір про іпотечний кредит № DNU0G4, за яким банк надав позичальникові кредит у розмірі 404 тис. грн (т. 1, а. с. 245-248).

Кредитні зобов'язання ОСОБА_6 за вказаним договором забезпечено іпотекою, визначеною у п. 3.1. іпотечного кредиту № DNU0G4 та порукою ОСОБА_7 у відповідності до умов договору поруки № DNU0GI від 16 травня 2008 року, укладеного між кредитором ПАТ КБ «ПриватБанк», поручителем ОСОБА_7 та боржником ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 253-254).

При розгляді справи суди встановили, що на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, зміненого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором про іпотечний кредит № DNU0G4 від 16 травня 2008 року, укладений між сторонами у справі.

Крім того, 16 травня 2008 року між позивачем і позичальником ОСОБА_6 було укладено ще один кредитний договір за № DNU0G4 (т. 1, а. с. 15-18), за яким банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти у вигляді кредитної лінії (п. 7.1 договору) і для виконання даного договору банк зобов'язався відкрити позичальникові рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитними угодами № DNU0G4 від 16 травня 2008 року (основний кредит) та № DNU0G4 від 16 травня 2008 року (кредит на початковий внесок) (п. 7.2 договору).

Тобто, наявні підстави вважати, що між сторонами у справі було укладено два самостійних кредитних договори № DNU0G4 та № DNU0G4 від 16 травня 2008 року з різними умовами.

Даний позов заявлено ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості саме за кредитним договором № DNU0G4 від 16 травня 2008 року і надано відповідні розрахунки заборгованості. Відповідачем ОСОБА_6 належними та допустимими доказами не спростовано доводи позивача, що вона має невиконані кредитні зобов'язання по кредитному договору № DNU0G4 від 16 травня 2008 року перед позивачем і даний позов до неї безпідставний, а тому висновки судів попередніх інстанцій що позивачем не доведено підстав та предмета позову є такими, що ґрунтуються на припущеннях, що заборонено нормами ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Слід зазначити, що обов'язок по доведенню перед судом відсутності невиконаних боргових зобов'язань та відсутності непогашеної кредитної заборгованості покладається саме на боржника, а не на позикодавця, яким пред'явлено позов про стягнення відповідного боргу та надано докази на підтвердження боргових зобов'язань.

Також, не можна погодитися з висновками судів про безпідставність позову про солідарне стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_7 з посиланням на те, що за договором поруки він поручився за зобов'язаннями ОСОБА_6 за іншим кредитним договором № DNU0G4 від 16 травня 2008 року.

Так, з п. 1.3. кредитного договору № DNU0G4 від 16 травня 2008 року, на підставі якого заявлено позов, вбачається, що забезпечення виконання позичальником зобов'язань за даним договором зазначено у п. 7.3 змінної частини договору, а також всі інші види: іпотеки, поруки й т.п., надані банком з метою забезпечення зобов'язань за даним договором.

У матеріалах справи відсутні сторінки кредитного договору № DNU0G4 від 16 травня 2008 року (на підставі якого заявлено позов), які містять умови його п. 7.3 (забезпечення виконання позичальником зобов'язань), а також які містять умови його розділу 8 - від п. 8.1 до п. 8.10, а тому висновки судів про безпідставність позову до поручителя ОСОБА_7 є передчасними, оскільки судами не досліджувалися умови кредитного договору на предмет забезпечення кредиту. Крім того, поручитель ОСОБА_7 проти даного позову банку не заперечував.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На порушення вищевказаних норм процесуального та матеріального права суди першої та апеляційної інстанцій не дотрималися принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства при розгляді справи, не дослідили належним чином зібрані у справі докази, умови укладених між сторонами у справі договорів, не з'ясували належним чином характеру правовідносин між сторонами у справі, не звернули уваги на те, що підстави позову і його вимоги, а саме факт укладення кредитного договору між сторонами у справі в розумінні ст. 1054 ЦК України, документи на підтвердження наявності та розміру кредитної заборгованості, тощо, не спростовано належними і допустимими доказами відповідачами у справі.

Відтак, наявні підстави вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір поверхнево та ухвалили судові рішення які ґрунтуються на припущеннях і суперечать положенням ст. ст. 213, 214 ЦПК України, у зв'язку з чим, оскаржувані в касаційному порядку судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова Т.О. Писана І.М. Фаловська