Справа № 196/89/16-ц
№ провадження 2/196/139/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року смт. Царичанка Дніпропетровської області

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Бойка Ю.О., з участю секретаря судового засідання Кузнецової Г.С., позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Руденка В.І., відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу. Врахувавши складність справи, у зв'язку з чим відкладаючи, як виняток, складання повного рішення на строк не більше як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, забезпечивши проголошення вступної і резолютивної частини рішення згідно ст. 209 ч.3 ЦПК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, предмет якого складає вимога про стягнення солідарно з відповідачів на його користь суми грошового боргу в національній валюті в розмірі 244300 грн. (двісті сорок чотири тисячі триста гривень) та штрафу в розмірі 3% річних від суми неповернутого боргу упродовж 16 місяців в сумі 9772 грн. (дев'ять тисяч сімсот сімдесят дві гривні), а загалом 254072 (двісті п'ятдесят чотири тисячі сімдесят дві) гривень, а також судових витрат по справі.

Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 625, 533, 541, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 61, 65 СК України, ст.ст. 3, 118-120 ЦПК України.

Як на докази викладених в заяві доводів посилається на наступні документи: паспорт громадянина України з довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера на ім'я ОСОБА_1 (а.с.4-6), розписка від 25.09.2014 року (а.с.7), довідка зав. ММСБ №10003/0306 ОСОБА_6 про курс долару США станом на 13.01.2016 року (а.с.8).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 25 вересня 2014 року він, за настирливим проханням свого давнього знайомого - ОСОБА_3, передав у борг останньому та його дружині ОСОБА_4 10500 доларів США з умовою повернення боргу через один місяць, але гроші не були повернуті ні після 25 жовтня 2014 року, ні по цей час.

Посилається на те, що ОСОБА_3 та його дружина пояснювали і пояснюють тепер несвоєчасну сплату боргу різними обставинами, що стали перепоною для здійснення їх бізнесових планів, в т.ч. щодо реалізації належного їм нерухомого майна.

Розувірившись в реалізації виконання ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_4 обіцянок щодо повернення зазначеного боргу, він був змушений звернутися за захистом своїх майнових інтересів до суду, зіславшись на закон.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, а відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Тобто, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Частиною третьою статті 61 Сімейного Кодексу України зазначається, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом спільної сумісною власності подружжя, а відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 65 цього Кодексу для укладення одним із подружжям договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово і договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Переконаний, що на підтвердження викладеного вище на розписці, даній ОСОБА_3 про отримання в борг 10500 доларів США, його дружиною - ОСОБА_4, власноручно з підписом в той же день 25.09.2014 року записано: «С долгом согласна».

Відповідното до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом.

В даному випадку, на його погляд, солідарне зобов'язання подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернути йому грошову позику передбачено як договором (розпискою), так і законом (ст. 65 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. За довідкою установи банку станом на 13.01.2016 року курс долара США становить 23,266758 гривень.

Таким чином переконаний в тому, що борг відповідачів по справі станом на цю дату становить: 10500 * 23,266758 = 244300,00 гривень. Крім того зазначає, що сума штрафних у розмірі трьох відсотків річних від суми основного боргу за 16 місяців у відповідності до ст. 625 ЦК України становить: 244300/100 * 4 = 9772,00 грн., а тому всього просить стягнути на його користь: 244300 + 9772 = 254072,00 гривень.

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Руденко В.І., позовні вимоги підтримали.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на те, що договір з ОСОБА_4 не укладався і на той період вона вже не була дружиною ОСОБА_3. Сумісного бізнесу у них не має, сумісно не проживають. Гроші вона не брала, а напис в розписці ОСОБА_4 не має юридичного значення.

Крім того зазначила, що стосовно ОСОБА_3 маються боргові зобов'язання перед її батьком, на підтвердження чого додала розписку ОСОБА_3 від 04.06.2015 року. Також додала свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 08.01.2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_4.

Вважає, що ОСОБА_4 не може нести відповідальність за борг, який брав ОСОБА_3

Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, з'ясувавши правові позиції учасників процесу, перевіривши доводи сторін, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню: слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25.09.2014 року в розмірі 10500,00 доларів США, а також відшкодувати підтверджені документально понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору. В іншій частині заявлених позовних вимог слід відмовити. При цьому суд виходив з такого.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Суд вважає встановленими на підставі належних і допустимих доказів такі обставини, що мають значення для справи.

08 січня 2014 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 про те, що шлюб між чоловіком ОСОБА_3 дружиною ОСОБА_4 розірвано, про що 08 січня 2014 року складено відповідний актовий запис №02 (а.с.28).

25 вересня 2014 року позивачем від відповідача ОСОБА_3 одержано розписку такого змісту: "Я, ОСОБА_3, проживающий по АДРЕСА_1, с согласия моей жены ОСОБА_7, одолжил у ОСОБА_8 10500 (десять тысяч пятьсот) долларов США сроком на один месяц с возможностью дальнейшей пролонгации" (а.с.7).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 визнав борг за договором позики та підтвердив, що вказане позичив у ОСОБА_1.

З'ясоване підтверджує, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 існують позикові відносини, які виникли на підставі договору, що підтверджується розпискою та визнається самим відповідачем.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов такого договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Через невиконання взятих зобов'язань і виник цивільно-правовий спір.

Відповідно до умов позики від 25.09.2014 року ОСОБА_3 зобов'язався повернути отримані за договором 10500 доларів США ОСОБА_1 через один місяць.

На час розгляду справи зобов'язання відповідачем ОСОБА_3 не виконані.

Суд відносить передані позивачем відповідачеві за договором позики 10500 доларів США, до категорії речей, визначених родовими ознаками, а тому поверненню позикодавцеві підлягає лише така ж кількість речей того ж роду та такої ж якості відповідно до статті 1046 ЦК України.

За викладених обставин суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 1046 ЦК України підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 10500 доларів США за договором позики від 25 вересня 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення у відповідності зі статтею 625 ЦК України "суми штрафних" у розмірі трьох процентів річних від суми неповернутого боргу за 16 місяців та заявлених позивачем в ході судового розгляду збільшення таких вимог щодо штрафу в розмірі трьох процентів річних від суми неповернутого боргу упродовж 19 місяців (а не 16 місяців, заявлених первісно) до 499 доларів США в національній валюті за курсом на день ухвалення судового рішення (а.с.46), суд виходив з того, що позичені 10500 доларів США не є сумою грошових коштів у розумінні ст. 1046 ЦК України, а є речами, визначеними родовими ознаками.

Згідно статті 192 ЦК України грошовими коштами є гроші. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею в Україні є гривня.

Відповідно до п.1.ч.2. ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються засади створення і функціонування грошового ринку, так само як відповідно до п.7 ч.1 ст. 92 Конституції України виключно законами визначається правовий режим власності, що, на переконання суду, не допускає можливості зміни таких засад та правового режиму іншими правовими актами.

Правова позиція, яка запропонована позивачем в позовній заяві, на думку суду, спрямована на формування переконання, що грошовою одиницею (грошима, грошовими коштами) в Україні також є й іноземна валюта, а позикове зобов'язання за договором від 25 вересня 2014 року є грошовим зобов'язанням. Таке суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 192 ЦК України.

За встановлених обставин суд дійшов висновку, що приписи ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані до правових відносин, які витікають із договору позики від 25 вересня 2014 року.

При вирішенні цього питання судом також взято до уваги й приписи частини другої статті 1048 ЦК України про те, що договір позики вважається безпроцентним, якщо позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Враховуючи викладене, суд критично оцінює й посилання позивача на приписи статті 533 ЦК України, якими той обґрунтовує свої доводи про стягнення боргу за договором позики від 25 вересня 2014 року в національній валюті - 244300,00 гривень. Його посилання на те, що згідно частини першої цієї статті грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, не узгоджується з приписами статті 1046 ЦК України, та суперечить встановленим обставинам про позику 10500 доларів США, які не є грошима в розумінні статті 99 Конституції України та статті 192 Цивільного кодексу України, та не є грошовим еквівалентом зобов'язання в іноземній валюті в розумінні ст. 524 та ст. 533 ЦК України.

Позивач ОСОБА_9 наполягав на солідарному стягненні з обох відповідачів в даній справі, тобто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, заборгованості за договором позики від 25 вересня 2014 року.

Вирішуючи дане питання, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_4 слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема в разі неподільності предмета зобов'язання.

Згідно частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою виникнення прав і обов'язків подружжя.

Згідно частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Встановивши ту обставину, що ОСОБА_3 одержав від ОСОБА_1 за договором позики від 25 вересня 2014 року 10500 доларів США після розірвання шлюбу, а відповідач ОСОБА_4 не брала участі у договорі як сторона, суд дійшов висновку, що солідарного обов'язку в ОСОБА_4 за зобов'язанням ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 не виникло ні за законом, ні за договором.

Суд критично оцінює посилання позивача на приписи статей 61 та 65 СК України, як на підставу задоволення позову до ОСОБА_4, оскільки не виявлено правових відносин, які б випливали із встановлених обставин в даній цивільній справі і мали бути врегульованими такими нормами матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 2540,72 грн. у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору, що документально підтверджено (а.с.1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 11, 60, 88, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (нкпп-НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (нкпп-НОМЕР_4) заборгованість за договором позики від 25.09.2014 року в розмірі 10500,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 (нкпп-НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (нкпп-НОМЕР_4) 2540,72 грн. на відшкодування понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору.

ОСОБА_1 відмовити в позові повністю до ОСОБА_4 (нкпп-НОМЕР_5) про стягнення солідарно суми грошового боргу в національній валюті 244300 грн. (двісті сорок чотири тисячі триста гривень) та штраф в розмірі 3% річних від суми неповернутого боргу упродовж 16 місяців в сумі 9772 грн. (дев'ять тисяч сімсот сімдесят дві гривні), а загалом 254072 (двісті п'ятдесят чотири тисячі сімдесят дві) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Царичанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

З повним рішенням можливо ознайомитися 30 квітня 2016 року.

Суддя Ю.О. Бойко