АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/420/15-ц 22-ц/774/32/К/16
Справа № 211/420/15-ц Головуючий в І інстанції
Провадження № 22ц/774/32/К/16 ОСОБА_1
Категорія № 34 (4) Доповідач Братіщева Л. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Братіщевої Л. А.,

суддів: Грищенко Н.М., Митрофанової Л.В.,

секретар: Чубіна А.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2та її предстваника ОСОБА_3,

представника відповідача ДП «Придніпровська залізниця» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Придніпровська залізниця», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_5, Акціонерне товариство «Страхова Група «ТАС» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих внаслідок пошкодження автомобіля в дорожньо-транспортній пригоді, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в обгрунутвання якого зазначила, що 27 серпня 2014 року приблизно о 15-50 годині на перехресті виїзду від с. Цементників на автодорозі на завод КЗГО в напрямку вулиці Дніпропетровське шосе в м. Кривому Розі Дніпропетровської області сталося ДТП за участю належного їй автомобіля НОМЕР_1 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_6 Причиною ДТП стало порушення водієм ОСОБА_6 правил дорожнього руху.

На підставі полісу № АС/3396891 страховою компанією «Страхова Група «ТАС» була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6, однак коли позивач звернулась до зазначеного страховика із заявою щодо виплати страхового відшкодування, вона отримала відмову з посиланням на відсутність підстав для виконання страховиком зобовязань за договором страхування, оскільки вина ОСОБА_6 не встановлена судом. На її заяву до органів ДАІ щодо правильної перекваліфікації правопорушення ОСОБА_6 за ст. 124 КУпАП, а не за ст. 122 ч. 2 КУпАП, вона отримала відмову.

Оскільки водій ОСОБА_6 керував службовим автомобілем, безпосередньо виконуючи свої трудові обовязки водія за трудовим договором з відповідачем, позивач просила суд на підставі ст. 1172 ЦК України стягнути з відповідача суму майнової шкоди в розмірі 42116,87 грн., суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., оскільки внаслідок ДТП вона зазнала душевних хвилювань та страждань, а також стягнути судові витрати.

Уточнивши вимоги, позивач зазначила, що відповідно до висновку експерта від 23.04.2015 року сума матеріального збитку, нанесеного при дорожньо-транспортній пригоді 27 серпня 2014 року належного їй автомобілю НОМЕР_3, в цінах на дату пошкодження становить 67753,67 грн. Також при вирішенні питання про розмір відшкодування шкоди слід враховувати вже понесені нею витрати на придбання автомобільних деталей, що підлягають заміні в звязку і спричиненням пошкодження транспортного засобу, сума яких становить 17116,87 грн.

За таких обставин позивач просила стягнути з відповідача суму майнової шкоди в розмірі 84870,54 грн., суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в сумі 67753,67 грн., моральну шкоду в сумі 2000 грн., судові витрати судовий збір в сумі 921,14 грн.

В іншій частині в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ДП «Придніпровська залізниця» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що судом ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення. Ухвалюючи рішення, суд не мав підстав для застосування положень ст.ст. 1166 та 1188 ЦК України, оскільки відсутні докази заподіяння позивачу шкоди ОСОБА_7 або безпосередньо відповідачем; матеріальна й моральна шкода стягнуті з неналежного відповідача, оскільки судом проігноровано факт страхування цивільної відповідальності відповідача у АТ «Страхова компанія «ТАС». Крім того, розмір моральної шкоди не обґрунтовано, а стягнута сума не підтверджується належними доказами.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції при вирішення спору та як вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2014 року приблизно о 15-50 годині на перехресті виїзду від с. Цементників на автодорозі на завод КЗГО в напрямку вул. Дніпропетровське шосе в м. Кривому Розі Дніпропетровської області сталося ДТП за участю належного ОСОБА_2 автомобіля НОМЕР_3 під її керуванням та автомобіля НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_6

27 серпня 2014 року інспектором СОМ ДТП ВДАІ з обслуговування м. Кривого Рогу було винесено постанову про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП внаслідок порушення ним п. 14.6 а ПДР України обгін на перехресті та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. (а.с. 6,7 том 1).

Також, 27 серпня 2014 року інспектором СОМ ДТП ВДАІ з обслуговування м. Кривого Рогу був вкладений протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_2, відповідно до якого, вона, 27.08.2014 року, близько 15:50 год. на перехресті виїзду від с. Цементників на автодорозі на завод КЗГО в напрямку вулиці Дніпропетровське шосе в м. Кривому Розі, керуючи автомобілем НОМЕР_3, проявила неуважність до зміни дорожньої обстановки, на перехресті рівнозначних доріг, не дала дорогу транспортному засобу, що наближався праворуч, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_6 Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні ушкодження (а.с. 9 том 1).

Постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17.10.2014 року, що залишена без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.11.2014 року, справу про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 10-12, 13-15 том 1).

Згідно полісу № АС/3396891, страховою компанією «Страхова Група «ТАС» була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6, а тому ОСОБА_2 звернулась до акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» з заявою щодо виплати страхового відшкодування, однак отримала відмову з посиланням на відсутність правових підстав для виконання страховиком зобовязань за договором страхування щодо виплати страхового відшкодування, оскільки вина ОСОБА_6 у зазначеному ДТП не встановлена судом (а.с. 16-17, 22 том 1).

Відповідно до висновку експерта № Д 20/04/15 від 23.04.2015 року сума матеріального збитку, нанесеного при дорожньо-транспортній пригоді, яка сталась 27 серпня 2014 року, автомобілю НОМЕР_3, який належить ОСОБА_2 в цінах на дату пошкодження становить 67753,67 грн. (а.с. 77-11 том 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1172, 1187 ЦК України та виходив із обовязку відповідача відшкодувати постраждалій спричинену матеріальну й моральну шкоду.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Доводи апеляційної скарги про те, щоматеріальна й моральна шкода стягнуті з неналежного відповідача, оскільки цивільна відповідальність відповідача застрахована у АТ «Страхова компанія «ТАС», колегія суддів не приймає до уваги, з наступних підстав.

Як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 11 постанови Пленуму № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути предявлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Відповідно до правового висновку, якого дійшов Верховний Суд України 20 січня 2016 року при розгляді цивільної справи № 6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Колегія вважає, що суд, ухвалюючи рішення, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми матеріальної шкоди саме з відповідача ДП «Придніпровська залізниця», відповідно до вимог ч. 1 ст. 1172 ЦК України, оскільки особа, яка винна у скоєнні ДТП ОСОБА_5, на час скоєння ДТП перебував у трудових правовідносинах з ДП «Придніпровська залізниця», що підтверджується документами, наданими відповідачем, згідно яких, ОСОБА_5 на час скоєння ДТП 27.08.2014 року дійсно працював водієм автотранспортного засобу механічних майстерень (а.с. 125-128 том 1).

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про відсутність доказів заподіяння позивачу шкоди ОСОБА_7, або безпосередньо відповідачем, оскільки жодним процесуальним документом не встановлено вину ОСОБА_5 у скоєнні ДТП, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з розясненнями, наданими в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обовязку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина пята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобовязана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з розясненнями, наданими в п. 9 зазначеної вище постанови, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

При цьому, у деліктних (не договірних) правовідносинах тягар доказування покладено не на позивача, а на відповідача.

У постанові від 03 грудня 2014 року № 6-183цс14 Верховний Суд України дійшов правового висновку, що в цивільному процесі законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Згідно із положеннями ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків,письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст. 64 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Це означає, що преюдиційними, тобто обов'язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, є обставини, встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Усі інші обставини, в тому числі розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, повинні бути доведені сторонами, та іншими особами, що беруть участь у справі в загальному порядку.

Таким чином, відповідач для звільнення його від відповідальності за шкоду, спричинену ним як власником джерела підвищеної небезпеки, має довести, що шкода заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а також наявність вини володільця іншого джерела підвищеної небезпеки, який був учасником дорожньо-транспортної події, а позивач, до якого не предявлено зустрічних позовних вимог, має довести лише факт заподіяння йому шкоди та її розмір.

Як вбачається із матеріалів справи, 27 серпня 2014 року у відношенні водія ОСОБА_5 було винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП внаслідок порушення ним п. 14.6 а ПДР України обгін на перехресті (а.с. 6, 7).

У відношенні водія ОСОБА_2 27 серпня 2014 року був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП, внаслідок порушення п. 2. 3 «б» та п. 16.12 ПДР України, відповідно до якого, вона проявила неуважність до зміни дорожньої обстановки, на перехресті рівнозначних доріг, не дала дорогу транспортному засобу, що наближався праворуч, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_6 (а.с. 9 том 1).

Постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17.10.2014 року, що залишена без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.11.2014 року, справу про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 10-12, 13-15 том 1).

Згідно з розясненнями, наданими в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до положень ст. 1187 ЦК України, відсутність складу адміністративного правопорушення в діях водія не свідчить про відсутність його цивільно-правової відповідальності як володільця джерела підвищеної небезпеки.

Зважаючи на те, що дорожньо-транспортна подія не сталася б, якби водії не порушили правила дорожнього руху (за умови відсутності непереборної сили або умислу потерпілого), дії обох водіїв слід оцінювати з огляду на вимоги Правил дорожнього руху, обставини справи та наявні у ній докази.

Під час розгляду справи апеляційним судом по справі була призначена судова автотехнічна експертиза, проведення якої було доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 677-15 від 29 лютого 2016 року, в даній дорожній обстановці, дії водія автомобіля НОМЕР_5 6» ОСОБА_6 не відповідали вимогам п. 14.6 «а» ПДР України, згідно яких йому заборонялось здійснювати обгін на перехресті, та знаходились у причинному звязку з настанням ДТП. В даній дорожній обстановці, дії водія автомобіля «Geely Emgrand» ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 16.12 ПДР України, згідно яких, наближаючись до рівнозначного перехрестя, вона повинна була дати дорогу транспортним засобам, що наближаються до перехрестя праворуч, та знаходились у причинному звязку з настанням ДТП (а.с. 2-9 том 2).

При таких обставинах, колегія вважає, що винними в ДТП, яка сталося 27 серпня 2014 року, є як ОСОБА_5 так і ОСОБА_2

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Розмір матеріальної шкоди, спричинений позивачу, визначений висновком експерта № Д 20/04/15 від 23.04.2015 року, становить 67753,67 грн. та сторонами не оспорюється (а.с. 77-119 том 1).

Судова колегія вважає, що з урахуванням зазначеної норми закону, вина ОСОБА_5 складає 80 %, а ОСОБА_2 20%, у звязку з тим з ДП «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню майнова шкода в розмірі 54202,94 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості розміру відшкодування позивачеві моральної шкоди, колегія суддів не приймає до уваги та вважає, що, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції в повній мірі врахував розяснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин, зокрема, зокрема, характер та тривалість страждань, завданих позивачу внаслідок пошкодження транспортного засобу, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили.

На думку колегії, виходячи із засад розумності та справедливості, а також враховуючи наявність вини ОСОБА_2 в скоєнні ДТП, суд першої інстанції обґрунтовано визначив суму належної компенсації моральної шкоди позивачу, яка підлягає стягненню з відповідача, в розмірі 2000 грн.

Частиною 4 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з ПД «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати: судовий збір в розмірі 785,62 грн. (542,02 грн. судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог + 243,60 грн. судовий збір за вимоги немайнового характеру), а також вартість проведеної судової автотехнічної експертизи, яка становить 1843,20 грн. (а.с. 2 том 2).

З урахуванням викладеного, матеріалів справи, доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 1 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Придніпровська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Державного підприємства «Придніпровська залізниця», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_5, Акціонерне товариство «Страхова Група «ТАС» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих внаслідок пошкодження автомобіля в дорожньо-транспортній пригоді задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Придніпровська залізниця»на користь ОСОБА_2майнову шкоду в сумі 54202,94 грн., моральну шкоду в сумі 2000 грн., судові витрати: судовий збір в сумі 785,62 грн. та витрати, понесені за проведення судової автотехнічної експертизи в сумі 1843,20 грн., а всього 58831 (пятдесят вісім тисяч вісімсот тридцять одну) грн. 76 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.А. Братіщева

Судді: Н.М. Грищенко

ОСОБА_8