Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.04.2016 Справа №607/14838/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Братасюка В.М.

з участю секретаря с/з ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, котра представляє власні інтереси та інтереси дитини ОСОБА_6, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, котра представляє власні інтереси та інтереси дитини ОСОБА_6, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом квартирою №1 в будинку №2а по вул.. Ярмуша в м. Тернополі.

Свої позовні вимоги мотивує тією обставиною, що позивачка є власником спірної квартири, відповідачі, котрі є колишньою невісткою та онукою позивачки, тривалий час, принаймні з 2012 року, у спірній квартирі не проживають, а тому є усі підстави визнати відповідачів такими, що втратили користування квартирою.

Необхідність у задоволенні позову позивачка обґрунтовує тим. Що має намір продати квартиру, на що потрібний дозвіл служби у справах дітей, оскільки житлом користується дитина, й окрім цього у позивачки є інше власне житло в м. Чорткові Тернопільської області, на яке вона (позивачка) не може оформити субсидію на відшкодування витрат на утримання з тієї причини, що у неї в наявності є інше нерухоме майно.

В судове засідання представник позивачки з'явився, позов підтримав, покликаючись на мотиви викладені в заяві, просить вимогу задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник в судове засідання з'явилися, позов заперечили у повному обсязі зазначивши, що спірна квартира є єдиним місцем проживання її та дитини, в квартирі вони разом спільно проживали та проживають, й позбавлення відповідачки та її дитини житла не може ґрунтуватися на законі, оскільки будь які до цього підстави відсутні.

Оскільки позов заявлено, в тому числі про визнання дитини такою, що втратила право на користування житлом, до участі у справі, з урахуванням думки сторін спору, судом залучено Службу у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, представник якої просить в задоволенні вимог позивачці відмовити, оскільки недоведено відсутність відповідачки з дитиною за місцем реєстрації їх проживання, відтак втручання в право користування відповідачами житлом, не є виправданим в даній ситуації.

Суд дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як передбачено ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що квартира № 1 в м. Тернополі по вул.. Ярмуша 2а є власністю позивачки ОСОБА_7, котра купила квартиру за договором купівлі продажу від 10.08.1996 року. що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.07.2014 року.

Разом з тим сама позивачка проживає на має місце реєстрації проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідачі у справі є колишньою невісткою позивачки та її онукою ОСОБА_5 перебувала з 06.08.1998 року в зареєстрованому шлюбі з сином позивачки, ОСОБА_8, й зареєструвалася в спірній квартирі як член сімї позивачки за її згоди й12.09.1998 року.

Від шлюбу у від повідки ОСОБА_5 та ОСОБА_8 народилася дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце реєстрації проживання котрої у спірній квартирі батьки зареєстрували 23.02.2007 року також за згоди позивачки.

03.10.2006 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було розірвано.

Судом також встановлено, що у власності ОСОБА_5 перебуває нежитлове приміщення по вул.. вільховій, 23 в м. Тернополі, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.11.2015 року, при цьому відомостей про наявність у неї у власності житлового приміщення у реєстрі немає.

Позивачка просить визнати відповідачів такими, що втратили право на житло оскільки останні тривалий час, принаймні з 2012 року, у спірній квартирі не проживають.

На підтвердження своїх доводів позивачка долучила довідку №92 на одержання путівки на санаторно курортне лікування датовану 10.04.2012 року, за змістом якої вбачається адреса ОСОБА_9 вул. Київська8/111 в м. Тернополі.

Також допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_10 суду показала, що вона є новою невісткою позивачки, й у кінці 2014 роцу, коли позивачка повернулася з заробітків, вони разом з представником позивачки ОСОБА_11 поїхали навідатися до спірної квартири в м. Тернопіль., однак квартиру відкрила невідома жінка, котра повідомила, що винаймає квартиру в ОСОБА_5

Окремо сторона позивача суду надала копію письмових пояснень гр.. ОСОБА_12.датовані 26.01.2016 року, відібрані працівником поліції за заявою позивачки щодо знаходження невідомої особи у належній їй квартирі, згідно змісту яких (пояснень) дана громадянка зазначила, що у квартирі мешкає близько двох років зі своїм чоловіком, а дозвіл проживати їй надала ОСОБА_5.

Правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (ч.1 ст. 316 ЦК України).

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Разом з тим житлові права громадян визначаються Житловим Кодексом України. Право користування жилим приміщенням врегульовано житловим законодавством, згідно якого ніхто не може бути виселеним з займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування ним не інакше як з підстав та в порядку, передбаченому законом. (ч.3 ст. 9 ЖК України).

Суд зауважує, що сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно ч.1 ст. 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом з власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом, згідно ч.1 ст. 405 ЦК України.

Частиною другою вищезазначеної статті встановлено скорочений (порівняно з п.п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України) строк невикористання сервітуту, зокрема підставою втрати права членів сім'ї власника житла на користування житлом є їх відсутність без поважних причин більш ніж один рік (ч.2 ст. 405 ЦК України)

Суд зазначає, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі у справі на протязі біль ніж один рік були відсутні у спірній квартирі.

При цьому суд критично оцінює надані стороною позивача докази, оскільки ні показами свідка ОСОБА_13, ні поясненням гр.. ОСОБА_12, котра на виклик суду на допит як свідок не зявилася, ні довідкою №92 на одержання путівки на санаторно курортне лікування датовану 10.04.2012 року, не підтверджується відсутності за зареєстрованим місцем проживання відповідачок на протязі біль ніж рік часу і покази свідка, та інші надані позивачкою письмові докази свідчать про факт відсутності відповідачок у спірній квартирі лише в конкретний момент, що не може доводити невикористання ними сервітутного права користування чужим майном понад критично встановлений законом пресічний строк, що зумовлює втрату ними права користування житлом.

Окремо суд оцінює на користь сторони відповідача надані Службою у справі неповнолітніх та дітей ТМР ОСОБА_9 обстеження умов проживання від 08.02.2016 року і ОСОБА_9 перевірки паспортного режиму від 08.02.2016 року, за змістом яких вбачається у квартирі АДРЕСА_1 влаштовані умови для проживання дитини ОСОБА_9 в окремій кімнаті, наявність меблів відповідно віку, одягу , підручників, фотографій дитини, й підписи сусідів по будинку на підтвердження фактичного проживання відповідачкою у спірному житлі.

Також суд, оцінюючи доводи позивачки про намір визнати відповідачок такими, що втратили право користування житлом, з причини бажання позивачки відчужити спірну квартиру, та неможливості оформити субсидію на інше житло в м. Чорткові. Де мешкає позивачка, зазначає таке.

Суд бере до уваги, що відповідачі не мають іншого житла у власності та користуванні, зареєстровані та вселилися у спірну квартиру на законних підставах, за згоди позивачки, як члени її сімї дружина сина позивачки та її онука, а тому квартира є житлом відповідачки та її дитини в розумінні ст. 8 Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод (Термін житло в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце до особа є «вдома», незалежно від облаштування приміщення відповідно до національного закону «Баклі проти Сполученого Королівства» від 25.09.1996 року)

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла ( рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50).

Окремо ЄСПЛ у рішенні «Кривицька та Кривицький проти України» від 02.12.2010 року. остаточне від 02.03.2011 року, наголошує на наступному:

40.Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див, рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

41.Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyelerv. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-1).

Відтак, як вбачається з наявного у матеріалах справи Договору купівлі-продажу 1/3 частки квартири, частка Відповідачки ОСОБА_5 в розмірі 1/3 в квартирі за адресою м.Тернопіль, вул. Київська, 8/111, отриманої у неї у спадок, була продана Відповідачкою іншому співвласнику, брату ОСОБА_14 ще 27 травня 2014 року. Таким чином, станом на час розгляду даної справи, жодного житла Відповідачка ОСОБА_5 та її донька у власності не мають.

Позивачка натомість володіє іншим житлом у власності, яким фактично користується і проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, й, як зазначив представник позивачки, остання наміру проживати у спірній квартирі не має, однак бажає квартиру відчужити і оформити субсидію на користування послугами ЖКГ у квартирі в м. Чорткові і саме ця обставина є основним мотивом позову до відповідачок.

Відтак системний аналіз доказів, з огляду на ту обставину, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, не дозволяє суду зробити висновок, що позбавлення відповідачок, одна з яких є дитиною а тому перебуває під особливим захистом держави, права на єдине житло не є співрозмірним із переслідуваною позивачкою, котра має інше житло для проживання і не має наміру користуватися спірною квартирою, законною метою - продаж спірної квартири та оформлення субсидії на послуги ЖКГ у іншому житлі.

Керуючись ст.ст. 10, 11 ч.1, ст. 60, ч.1 ст.61, ст.ст. 210 - 222 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. Житлового Кодексу України , ст. 316, 318. 405 Цивільного Кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, котра представляє власні інтереси та інтереси дитини ОСОБА_6, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою №1 в будинку №2а по вул.. Ярмуша в м. Тернополі відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області .

Головуючий Братасюк В.М