Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 2-1191/09 головуючий у 1 інстанції Галущенко Ю.А.
провадження № 22-ц/778/1750/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 13 квітня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання угоди укладеною, стягнення боргу за договором позики і сплату відсотків за прострочення грошового зобов'язання,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання угоди укладеною, стягнення боргу за договором позики і сплату відсотків за прострочення грошового зобов'язання.

В обґрунтування позову зазначив, що 12 лютого 2003 р. між ним та ОСОБА_4 в усній формі був укладений договір займу, відповідно до якого ОСОБА_4 взяв в борг у позивача 8 000 дол. США, що станом на дату звернення до суду є еквівалентом 62 960 грн. для придбання вантажного автомобіля. ОСОБА_4 зобов'язався повернути суму боргу 15.07.03 року.

З метою належного виконання ОСОБА_4 свого зобов'язання за усним договором займу між позивачем та відповідачем 12.02.03 р. було укладено договір поруки, який був оформлений гарантійним листом, відповідно до якого ОСОБА_2 гарантував, що в разі не повернення до 01.07.03 р. взятих в борг ОСОБА_4 у ОСОБА_3, грошових коштів в розмірі 8 000 дол. США, що є еквівалентом 62 960 грн. для придбання вантажного автомобіля та в разі несплати ОСОБА_4 5 % в місяць від суми позики за користування грошовими коштами (тобто 400 дол. США в місяць), що є еквівалентом 3 148 грн., відповідач зобов'язався погасити борг ОСОБА_4.

У зв'язку з тим, що місцеперебування боржника ОСОБА_4 встановити не вдалось, позивач звернувся за виконанням грошового зобов'язання до поручителя - ОСОБА_2, який зобов'язався повернути гроші через п'ять місяців з дня підписання гарантійного листа.

Посилаючись на те, що відповідач є поручителем за грошовими зобов'язаннями ОСОБА_4 і свої зобов'язання з повернення коштів ні боржником, ні поручителем не виконані, позивач просив суд поновити пропущений строк позовної давності, визнати договір поруки від 12.02.03 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до умов якого ОСОБА_2 гарантував, що в разі не повернення до 01.07.03 р. взятих в борг ОСОБА_4 у ОСОБА_3, грошових коштів в розмірі 8 000 дол. США, що є еквівалентом 62 960 грн. для придбання вантажного автомобіля, та в разі несплати ОСОБА_4 5 % в місяць від суми позики за користування грошовими коштами (тобто 400 дол. США в місяць), що є еквівалентом З 148 грн., ОСОБА_2 зобов'язався погасити борг ОСОБА_4, - укладеним, стягнути на його користь з Відповідача, ОСОБА_2 борг за договором поруки від 12.02.03 р. з урахуванням інфляційних втрат, три відсотки річних та 5% в місяць за період користування грошима в сумі 349 116 грн. 90 коп., судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 13 квітня 2009 року позов задоволено.

Визнано договір поруки від 12.02.03 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладеним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором поруки від 12.02.2003 року в сумі 349 116,90грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати в розмірі 1 730 грн..

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За положеннями ч.3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним положенням закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання укладеним договору поруки, суд першої інстанції виходив із того, що 12.02. 2003 року між позивачем та ОСОБА_4 в усній формі був укладений договір займу, відповідно до якого ОСОБА_4 взяв в борг у позивача 8 000 дол. США, для придбання вантажного автомобіля. ОСОБА_4 зобов'язався повернути суму боргу 15.07.03 року, а ОСОБА_2 гарантував, що в разі не повернення до 01.07.03 р. взятих в борг ОСОБА_4 у ОСОБА_3 коштів та несплати ОСОБА_4 5 % в місяць від суми позики за користування грошовими коштами (тобто 400 дол. США в місяць), ОСОБА_2 зобов'язався погасити борг ОСОБА_4.

Проте, такий висновок суду зроблений з порушеннях процесуального та матеріального права на припущеннях.

За правилами ст. 11 ЦПК України, яка визначає диспозитивність сторін, суд розглядає справу у межах заявлених позивачем вимог, обраних позивачем відповідно до вимог ст. 3, 27 ЦПК України, ст. 20 ЦК України на свій розсуд.

За положення ст. 191,192, 193 ЦК Української РСР, яка діяла на час правовідносин, за договором поруки поручитель зобов'язується перед кредитором іншої особи відповідати за виконання нею свого зобов'язання в повному обсязі або в частині. Порука може забезпечувати лише дійсну вимогу. Договір поруки повинен бути укладений у письмовій формі. Недодержання письмової форми тягне недійсність договору поруки. В разі невиконання зобов'язання боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель, який виконав зобов'язання, набуває всіх прав кредитора по цьому зобов'язанню. За вимогами ст. ст. 153 ЦК Української РСР, яка діяла на час правовідносин, Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що предметом спору є договором поруки, який за вимогами ст. 191, 44 ЦК Української РСР повинен був укладатися в письмовій формі, та забезпечувати виконання основного зобовязання Договору позики.

За вимогами положення ст. 375 ЦК Української РСР, яка діяла на час правовідносин, Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Відповідно до ст. 10,11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ст. 57-59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Наявність договору позики, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в усній формі на суму 8 000 дол. США ґрунтуються на припущеннях, тільки на словах позивача.

За положеннями ст. 178, 196 ЦК Української РСР, яка діяла на час правовідносин, гарантія як спосіб забезпечення виконання зобов'язань може засовуватися лише між організаціями.

Позивач не надає доказів визначених законом про наявність договору позики, а висновку суду про наявність договору поруки за відсутності письмового договору позики та розписки зроблена лише на поясненнях позивача та копії гарантійного листа ОСОБА_5, ( а.с.8) яких гарантував повернення коштів взятих у борг ОСОБА_4 у ОСОБА_3 є хибною та такою, що суперечить вимогам ст. ст. 191,192, 193, 375 ЦК Української РСР, яка діяла на час правовідносин.

Оскільки рішення суду про наявність договору позики стосується також і ОСОБА_4, бо суд встановив наявність договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, гарантійний лист (а.с.8) ОСОБА_2 не є договором поруки, а також відсутній докази про наявність договору позики ( основного зобовязання), відносно якого може бути встановлена порука, колегія судів вважає, що відсутні правові підстави для визнання такого договору дійсним, або укладеним в судовому порядку відсутні.

Враховуючи, що відсутні правові підстави для визнання договору поруки укладеним в судовому порядку, наданий позивачем копія гарантійного листа (а.с.8) не є договором поруки, та надані позивачем докази не підтверджують наявність договору позики, як основного зобовязання, а порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, виконання якої призводить до переходу право кредитора до поручителя у основному зобовязанні, колегія судів дійшла висновку проте, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи заперечення позивача про порушення відповідачем строк на апеляційне оскарження не приймаються колегією судів, оскільки відповідач не був присутнім у судовому засіданні під час розгляду справи, та отримав копію рішення тільки 23.02.2016 року, а подав апеляційну скаргу 01.03.2016 року, на протязі десяти днів з дня отримання копії рішення, і тому ухвалою апеляційного суду 05.04.2016 року й ому було поновлено строк на апеляційне оскарження .

Беручи до уваги викладене, керуючись ч.3 ст. 303 ЦПК України, оскільки рішенням суду встановлено наявність договору позики бездоказово, колегія вважає за необхідним вийти за межі доводів апеляційної скарги, в якій стверджується про пропуск позовної давності та припинення поруки, у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України одночасно з частковим задоволенням позову з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у сумі 1870 гривень. (а.с.53)

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 13 квітня 2009 рокуу цій справі скасувати. В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання угоди укладеною, стягнення боргу за договором позики і сплату відсотків за прострочення грошового зобов'язання відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати у сумі 1870 (одна тисяча вісімсот сімдесят) гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: