РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року м. Мукачево Справа №303/5980/16-ц

2/303/2659/16

Номер рядка стат.звіту-26

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

про стягнення боргу,

За участю:

представника позивача ОСОБА_3;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з неї боргу у сумі 93312 грн. (в т.ч. 77760,00 грн. - основний борг, 15552, 00 грн. плата за користування грошима).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність невиконаного грошового зобовязання відповідача з повернення взятих у позику грошових коштів у сумі 3600 дол. США на підставі договору позики від 10 жовтня 2008 року.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані також приписи ст.ст. 526, 530, 533, 1024, 1046 Цивільного кодексу України.

Прийнявши участь у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не зявилася, натомість у поданому суду запереченні на позов від 25 жовтня 2016 року (а.с. 21-22) звернула увагу суду на те, що укладення договору позики передбачає наявність двох документів, а саме: письмового договору та розписки. Отже, при недотриманні цих вимог, тобто відсутності розписки, договір можна вважати недійсним.

Також наголосила на тому, що в договорі чітко вказано термін погашення позики 10.05.2009, і з цього часу пройшло більше трьох років, а у відповідача відсутні докази, які б підтверджували поважність пропущення строку для звернення до суду з вимогами за предметом позову.

Заслухавши доводи представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

На підставі договору позики від 10 жовтня 2008 року ОСОБА_2 (Позичальник) отримала від позивача (Позикодавець) суму 6000 доларів США, із зобовязанням повернути вказану суму коштів та сплатити Позичальнику плату за користування грошима в розмірі 10% від отриманої у позику суми коштів (600 дол. США) (а. с. 4).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і ОСОБА_4 проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59).

Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Приписами статті 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Також, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із абзацом другим частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Звертаючи увагу судів на правильність вирішення справ, повязаних з поверненням позики, Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13 зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому, розписка не є письмовою формою договору позики і не замінює її. Вона є лише борговим документом, що підтверджує укладання договору позики (ч. 1 ст. 207 ЦК).

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

На підтвердження виникнення вищевказаних правовідносин, позивач надав оригінал договору позики від 10 жовтня 2008 (а.с. 34).

Даний договір по формі і змісту відповідає положенням ст. 1047 Цивільного кодексу України.

Тому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, тому відсутність відповідної розписки до договору не може свідчити про недійсність такого правочину та відсутність боргових зобовязань відповідачки перед позивачем, оскільки у відповідності з нормативним правилом, яке зазначене у частині другій ст. 1047 Цивільного кодексу України, а також вищевказаній правовій позиції Верховного Суду України, відсутність розписки не є свідченням відсутності факту укладення договору позики, оскільки розписка не є письмовою формою договору позики і не замінює її.

В свою чергу, ОСОБА_2 у поданому суду запереченні не заперечила факту отримання від позивача у позику коштів у зазначеній в договорі сумі.

Таким чином, відповідач не виконала в повному обсязі взяті на себе зобовязання з повернення позивачу взятих у позику коштів у сумі 3000 доларів США, а також процентів у розмірі 10% від суми позики, тому слід констатувати обставини щодо підставності позовних вимог ОСОБА_1 та наявності всіх правових підстав для їх повного задоволення.

Право Позикодавця на одержання процентів за користування взятими у позику коштів, а також на стягнення суми боргу саме у національній валюті України гривні, узгоджується також із правовою позицією Верховного Суду України, яка зазначена у постанові від 02.07.2014 по справі №6-79цс14.

Аргументи та доводи позивача щодо пропущення позивачем строку давності на звернення до суду з вимогою за предметом позову судом відхиляються, оскільки у договорі позики, на наслідками цивільно правової реалізації якого відповідач несе відповідальність перед позивачем з повернення спірної суми коштів, не вказано конкретного строку, протягом якого має бути повернута Позичальником сума боргу, тому у відповідності із абзацом другим частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України позика мала бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про повернення коштів.

Як свідчать дані відстеження поштового відправлення по штрих кодовому ідентифікатору №380 (а.с. 8-9, 27) вимога про повернення суми грошового боргу (а.с. 7) була отримана відповідачем 12.08.2016, а позов до суду подано 05.10.2016 (а.с. 2).

По відношенню цього також слід навести приписи частини пятої статті 261 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Отже, жодних строків позовної давності позивачем не пропущено.

Що стосується твердження відповідачки про те, що борг мав бути погашений нею до 10.05.2009, то вказане не відповідає дійсності, оскільки у договорі позики від 10.10.2008 узгоджено, що Позичальник лише розпочне погашати свій борг з 10.04.2009 року по 10.05.2009 року, а не повністю завершить його погашення.

Також, п. 4 договору позики було передбачено, що Позичальник має право в будь який час повністю або частково погасити борг.

Таким чином суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності до вимоги позивача.

Судові витрати по справі у сумі 933,12 грн. (а.с. 1) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути із ОСОБА_2 (м. Мукачево, вул. Коперніка, 20) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, с. Жуково Мукачівського району, вул. Садова, 3, і.к. НОМЕР_1) суму 93312 грн. (девяносто три тисячі триста дванадцять гривень) (в т.ч. 77760,00 грн. - основний борг, 15552, 00 грн. плата за користування грошима) заборгованості за договором позики від 10 жовтня 2008 року, а також суму 933,12 грн. (девятсот тридцять три гривні 12 коп.) у відшкодування судових витрат.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 21.11.2016.