Справа № 481/1100/15-ц
Провадж.№ 2/481/77/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

06.06.2016 Новобузький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді Уманської О.В.,

за участю секретаря Кузьміної Н.П.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новобузького районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Золота Нива», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з додатком, повернення земельної ділянки та стягнення орендної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПОСП «Золота Нива» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з додатком, повернення земельної ділянки та стягнення орендної плати, в якому зазначив, що відповідно до Державного акту серії МК№9050537 від 11.12.2003 року, є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області. 23.12.2003 року невідомою позивачу особою від його імені був укладений та зареєстрований за №929 від 02.01.2004 року договір оренди його земельної ділянки з ПОСП «Золота Нива». 04.06.2015 року ОСОБА_1 звернувся до голови ПОСП «Золота Нива» з заявою про повернення належної позивачу земельної ділянки після збору відповідачем урожаю. Зазначене звернення було направлено поштовим відправленням з рекомендованим повідомленням, але відповідь на нього позивач так і не отримав, тому посилаючись на те, що спірний договір не містить його підпису, просив визнати спірний договір оренди землі від 23.12.2003 року недійсним, зобовязати повернути земельну ділянку в натурі та провести розрахунок за користування земельною ділянкою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 зменшив заявлені позовні вимоги, а саме: вимоги щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 23.12.2003 року та її повернення підтримав, а вимогу щодо проведення розрахунку (сплати орендної плати) за 2015 рік не підтримав в звязку з тим, що орендну плату за 2015 рік від відповідача отримав після подачі позовної заяви до суду. Також пояснив, що договір оренди земельної ділянки від 23.12.2003 року після його реєстрації отримав від відповідача в середині 2004 року, але проглянувши лише його 1 та 2 сторінку поклав до серванту. Лише в 2014 році виявивши, що орендна плата за 2012-2014 роки не змінювалася та інфляція до неї не застосовувалася позивач знову проглянувши договір оренди (всі сторінки) виявив що підпис на договорі оренди земельної ділянки виконано не ним. Орендну плату з 2003 року по 2015 рік позивач отримував та визнав, що підписи у відомостях про видачу орендної плати зроблені ним. З розміром був не згоден та усно звертався до відповідача з приводу збільшення орендної плати, але його дії не оскаржував. Просив задовольнити заявлені вимоги.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала і пояснила, що позивач ОСОБА_1 отримав копію примірника договору оренди після його державної реєстрації та протягом дії останнього отримував орендну плату та будь-яких зауважень до відповідача не викладав.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав і пояснив, що існує договір оренди землі укладений 23.12.2003 року між ОСОБА_1 та ПОСП «Золота Нива» строком на 16 років, який зареєстрований 08.01.2004 року в Новобузькому районному відділі земельних ресурсів за №929. Посилаючись на те, що підприємством належним чином виконуються всі умови договору, позивачу з 2003 року було відомо про те, що належна йому земельна ділянка перебуває в користуванні ПОСП «Золота Нива» та він не висловлював претензій з приводу невиконання умов договору, просив відмовити в задоволенні позову застосувавши строк позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, про час та місце справи повідомлений належним чином. В письмових запереченнях на позовну заяву ОСОБА_1 зазначив, що позов являється безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню у звязку з тим, що позивач знав про укладення договору від 2003 року адже після укладення договору оренди тривалий період часу виконує свої договірні зобовязання стосовно передачі належної йому земельної ділянки в оренду підприємству та систематично отримує за це орендну плату та будь-яких зауважень з цього приводу на адресу відповідача не надходило. В звязку з тим, що строк позовної давності за вказаною вимогою давно сплив просив у задоволенні позову відмовити. Крім того щодо вимоги про сплату орендної плати за 2015 рік пояснив, що вона являється передчасною, адже п.2.2 договору визначено що орендна плата за поточний рік сплачується підприємством до 20 грудня поточного року.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Згідно зі ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотні умови договору оренди землі визначені ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст..15 ЗУ «Про оренду землі» а також порушення вимог статей 4-6, 11,17, 19 зазначеного Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203, 215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Належною формою для договору оренди, згідно з положеннями ст.792 ЦК України та ст.14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) є письмова форма, яка передбачає підписання угоди.

При цьому, сформульований текст письмового правочину обов'язково має бути підписаний стороною (сторонами).

В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладенні угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст.ст.203,215 ЦК України, як такої, що не відповідає її внутрішній волі.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 6,92 га, яка розташована в межах території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії МК №050537 від 11.12.2003 року (а.с.13).

23.12.2003 року від імені ОСОБА_1 з ПОСП «Золота Нива» у простій письмовій формі укладено договір оренди землі з додатками, відповідно до якого орендодавець передав в оренду орендарю земельну ділянку загальною площею 6.92 га, строком на 16 років (а.с.5-12).

Зазначений договір 08.01.2004 року зареєстрований у Новобузькому районного відділі земельних ресурсів Миколаївської області за №929 (а.с.8).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вважав вищевказаний договір оренди з додатками недійсним, посилаючись на те, що він їх не підписував, а від його імені підпис поставила невідома особа.

Зазначене підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи за №528 від 18 квітня 2016 року, в якій зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 під графою «Орендодавець» в графі «(підпис)» на останньому аркуші в договорі оренди земельної ділянки від 23.12.2003 року, укладеному між ОСОБА_1 і ПОСП «Золота Нива» в особі ОСОБА_5, зареєстрованому за №929 від 08.01.2004 року, та підпис від імені ОСОБА_1 під графою «Орендодавець» в додатку до договору оренди земельної ділянки від 23.12.2003 року, виконані не ОСОБА_1, а іншою особою (а.с.86-93). Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представники відповідача у своїх письмових запереченнях на позов та безпосередньо в судовому засіданні просили про застосування позовної давності (а.с.22-23).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України особа, яка подає позов (позивач), повинна довести в суді, що вона не мала можливості довідатися про порушення свого права раніше.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-267цс15, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За ст.. 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.28 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За положеннями статті 61 ЦПК України, обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Обґрунтовуючи свій позов позивач зазначав, що отримав спірний договір оренди землі у середині 2004 року, але прочитав лише 1 та 2 сторінки спірного договору. Про те, що в договорі в графі «Орендодавець» стоїть не його підпис він дізнався лише у 2014 році, коли повторно повністю його прочитав.

Отже, позивач знав про існування договору оренди землі від 23.12.2003 року ще в середині 2004 року, більше того у його розпорядженні був примірник цього договору та відповідно з цього моменту позивач міг довідатися про порушення його права, а тому початок перебігу позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору оренди землі необхідно обраховувати саме від цієї дати.

Позивач звернувся з позовом до суду 22.07.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про поновлення якого суду не заявляв. Обставин, які б свідчили, що позивач, будучи власником спірної земельної ділянки, не мав можливості дізнатися про порушення свого права у межах строку позовної давності, останній не навів.

За такого, встановивши, що спірний договір оренди землі у встановленому законом порядку пройшов державну реєстрацію, є укладеним, а отже - оспорюваний, але позивач пропустив строк звернення до суду, суд приходе висновку про те, що в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним належить відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 214, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Золота Нива», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з додатком, повернення земельної ділянки та стягнення орендної плати залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області через Новобузький районний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя