Провадження № 22-ц/780/2800/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 30.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

30 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Гуль В.В., Даценко Л.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту, додаткової угоди до договору та іпотечного договору ,-

встановила:

У грудні 2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що при укладенні кредитного договору позивачу, як споживачеві, у письмовій формі не повідомили кредитні умови про орієнтовну сукупну вартість кредиту, переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування, не визначили, яка сторона несе валютні ризики та ризики падіння ринкової вартості іпотечної нерухомості.

На думку позивача, не дотримано й обовязкової письмової форми укладення кредитного договору, оскільки у екземплярі позивача відсутній його підпис.

Крім того, позивач не підписувала правила (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», які є невідємною частиною договору.

Відповідно до п. 1.2.1 кредитного договору сума кредиту складає 79500 доларів США, що було еквівалентно 386377 грн. 95 коп. Через підвищення курсу долара США сума боргу в гривневому еквіваленті станом на 10 грудня 2015 зросла до 1 433 377 грн. 05 коп. Таке здорожчання сукупної вартості кредиту є значним, приймаючи до уваги, що позивач є громадянином України, працює на вітчизняному підприємстві та одержує заробітну платню в гривнях.

На думку позивача, умови кредитного договору про обовязковість повернення позичкових грошових коштів саме в іноземній валюті незалежно від тієї обставини, що курс валюти зріс та відбулося підвищення вартості кредиту, є несправедливими.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за вказаним кредитним договором між сторонами також укладено іпотечний договір.

Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту з правилами №0 від 25 вересня 2008 року та іпотечний договір, укладені між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у зв»язку з відсутністю підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник був ознайомлений з умовами кредитування та відповідними правилами перед підписанням договору, про що зазначено в самому договорі. Крім того, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, які на момент його укладення у 2008 році влаштовували сторони, також дійшли згоди щодо укладення додаткової угоди у 2015 році щодо реструктуризації заборгованості, яка підтверджує волевиявлення сторін.

Колегія суддів згідна з такими висновками суду з таких підстав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту з правилами №0, який був підписаний сторонами, про що свідчить оглянутий судом оригінал вказаного договору.

25 вересня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, згідно з яким іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно трикімнатну квартиру в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором.

20 березня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 1 щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації, якою був змінений графік та схема погашення кредиту, встановлена зміна процентної ставки.

Дані договори були добровільно підписані сторонами.

Доводи апелянта про те, що позивач не підписувала кредитний договір, про що свідчить відсутність її підпису на її екземплярі договору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки оглянутий судом оригінал кредитного договору, що зберігається у відповідача, містить підписи позивача, і доказів неналежності цього підпису позивачеві суду не надано ( а.с.26).

З наведеного слідує, що позивач при підписанні наведених договорів погодився з їх умовами, не скористався правом відкликання згоди на укладення договору та не заперечував проти надання відповідної суми кредиту та забезпечення виконання договорів.

Отже, волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку позивача отримання кредиту, з боку відповідача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом.

Сторони також погодили між собою відповідальність сторін, яка настає при невиконання ними умов договору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача та несправедливі умови договору є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Згідно з ч.19 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи, Правила (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АКБ «Укрсиббанк» були оприлюднені у газеті «Голос України» 30.08.2008 року.

Відповідно до п. 1.1.1 кредитного договору, підписуючи цей договір, позичальник ОСОБА_2 погоджується з викладеною у правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», затверджених рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ «УкрСиббанк» (Протокол № 243 від 21.08.2008 р.) із усіма змінами і доповненнями, пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит на умовах, встановлених у цьому договорі та правилах.

Згідно із п.1.1.2, Правила, після підписання сторонами договору, стають його невідємною частиною. Підписуючи договір, сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами договору.

Відповідно до п. 1.1.3, підписи сторін під цим договором вважаються одночасно підписами під Правилами, при цьому після підписання сторонами цього договору, правила не підлягають додатковому підписанню сторонами і вступають в силу для сторін одночасно із підписанням цього договору.

Згідно з п.1.3. кредитного договору, підписання договору позичальник підтверджує, що перед укладенням договору він отримав від банку інформаційний лист згідно вимог Закону України «Про захист прав споживачів, отримав оригінал цього договору з усіма додатками в день підписання.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 перед укладення договору отримала у письмовій формі необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформації для здійснення нею свідомого вибору, ґрунтується на матеріалах справи.

Оскільки права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку його сплати не порушувалися, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним.

Відповідно до ч.1, ч.3-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про недоведеність підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України, для визнання оспорюваних договорів недійсними, є правильним, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що відповідач при укладенні договорів кредиту та іпотеки заперечував наявність обставин, які могли б перешкодити вчиненню вказаних правочинів, або що він замовчував їх існування.

Таким чином позивач не довів, що оспорюваний кредитний договір, додаткова угода до нього та договір іпотеки не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання цих правочинів недійсними.

Враховуючи, що позовні вимоги про визнання договору іпотеки та додаткової угоди до кредитного договору недійсним є похідними від позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору, рішення суду в частині відмови у визнанні недійсними іпотечного договору та додаткової угоди до кредитного договору також є правильним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними у рішенні.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони теж не спростовують висновків суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :