Справа № 300/1077/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

19 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_5 районна державна адміністрація Закарпатської області як орган опіки та піклування, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Воловецького районного суду від 27 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» у жовтні 2014 року звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Ухвалою Воловецького районного суду від 14.11.2014 залучено до участі в справі ОСОБА_5 райдержадміністрацію як орган опіки та піклування у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів. Позов мотивувався наступним.

За кредитним договором від 21.02.2006 № MKW0GK00000016 ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», надало ОСОБА_2 кредит у розмірі 64900,00 грн строком по 18.02.2016. Виконання зобовязань позичальником було забезпечено іпотекою належного йому житлового будинку № 10 у с. Гукливий Воловецького району, про що 22.06.2006 був укладений договір іпотеки. ОСОБА_6 свої зобовязання виконав, тоді як позичальник свої порушив, спричинив виникнення боргу, у рахунок погашення якого в розмірі 123523,46 грн чинним рішенням Воловецького районного суду від 19.01.2010 було звернено стягнення на зазначений предмет іпотеки шляхом його продажу банком.

Кредитор-іпотекодержатель управі предявити вимогу про виселення усіх мешканців з предмета іпотеки житлового будинку, на який звернено стягнення, що є підставою для виселення з будинку його мешканців (ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України).

Посилаючись на ці обставини, на відсутність реакції відповідачів на вимогу про добровільне виселення, позивач просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предметі іпотеки), розташованому за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, с. Гукливий, 10. Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів.

Рішення Воловецького районного суду від 27.01.2016 у позові відмовлено.

Позивач оскаржив рішення суду першої інстанції, вказує на його незаконність та необґрунтованість. Так, суд не звернув уваги, що вимога про добровільне виселення була відповідачам направлена, проте, не була задоволена, тому банк реалізував своє право на звернення до суду з відповідним позовом. Рішення суду ґрунтується на припущеннях, суд не встановив належним чином обставин справи, зокрема, не перевірив наявності вільних приміщень із фондів житла для тимчасового проживання у районі проживання відповідачів. Між тим, оскільки кредит був наданий для купівлі будинку, є підстави вважати, що відповідачі мають у власності інше житло. Надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради належить до компетенції виконкому міської ради, проте, суд не зясовував питання компетенції щодо надання житла відповідачам і не виконав покладеного на нього ст. 109 ч. 2 ЖК України обовязку визначити та зазначити в рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, тоді як закон не покладає на банк такого обовязку. Реєстрація осіб у предметі іпотеки порушує права іпотекодержателя.

Вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що, на думку сторони, призвело до неправильного вирішення справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1, яка апеляцію підтримала, розглянувши на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для виселення відповідачів з предмета іпотеки без надання іншого постійного жилого приміщення. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (у подальшому Публічне акціонерне товариство) за договором від 21.02.2006 № MKW0GK00000016 надало ОСОБА_2 кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на купівлю будинку на суму 59000,00 грн, а також 5900,00 грн на сплату страхових платежів у випадках, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. договору, на строк до 18.02.2016 зі сплатою за користування коштами 1% на місяць (12% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом та передбачених договором винагород і комісій (а.с. 5-6, 18-20 т. 1). На забезпечення виконання зобовязань позичальником банк 22.02.2006 уклав із ним договір іпотеки, посвідчений держнотаріусом ОСОБА_5 держнотконтори ОСОБА_7 за реєстровим № 293, на підставі якого в іпотеку було передано житловий будинок № 10 загальною площею 59,80 кв. м, житловою 36,40 кв. м у с. Гукливий Воловецького району Закарпатської області, що належить ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим 17.01.2006 держнотаріусом ОСОБА_5 держнотконтори ОСОБА_7 за реєстровим № 51, право власності іпотекодавця на будинок зареєстровано 20.01.2006 (а.с. 182-185 т. 1).

Чинним рішенням Воловецького районного суду від 19.01.2010 на задоволення позову ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за указаним кредитним договором у розмірі 123153,46 грн звернено стягнення на належний відповідачу будинок № 10 у с. Гукливий Воловецького району Закарпатської області шляхом продажу предмета іпотеки банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем із наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 77-78 т. 1).

Документально підтверджено, що у будинку зареєстровані та проживають окрім ОСОБА_2 (22.04.1986 р.н.) також ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована в будинку з 1994 року) і ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, який зареєстрований у будинку з 1993 року) (а.с. 17, 27-29, 79, 80 т. 1). Крім того, довідками Виконкому Гукливської сільради від 31.10.2014 № 1203, від 14.11.2014 № 1272 стверджується, що до складу сімї ОСОБА_4 належать і їхні доньки ОСОБА_8 (1994 р.н.) і ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 44, 74 т. 1). Довідкою виконкому від 14.11.2014 вказується на те, що ОСОБА_4 народився у зазначеному вище будинку і постійно в ньому проживає, у довідці від 28.11.2014 № 1334 зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрований за вищевказаною адресою, але з 2005 року там не проживає (а.с. 73, 75 т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що будинок № 10 у с. Гукливий Воловецького району належав ОСОБА_6 з 1988 року і був нею на підставі договору від 21.03.2003, посвідченого держнотаріусом ОСОБА_5 держнотконтори ОСОБА_7 за реєстровим № 159, подарований ОСОБА_10, яка право власності на будинок зареєструвала 24.03.2003 (а.с. 176-177 т. 1). У подальшому ОСОБА_10 за договором від 17.01.2006 продала будинок за 90900,00 грн ОСОБА_2, договором було обумовлено, що право власності на нього у покупця виникає з моменту нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації права власності, а остаточний розрахунок за будинок було передбачено провести до 01.02.2006. Одержана апеляційним судом Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 18.04.2016 № 57587809 теж містить дані про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на указаний будинок 20.01.2006.

15.08.2014 ПАТ КБ «ПриватБанк» рекомендованим поштовим відправленням із повідомленням про вручення, що було отримано адресатами 19.08.2014, надіслало ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повідомлення-вимогу, якою у 30-денний строк з дня її отримання зажадало від них та всіх зареєстрованих осіб добровільно звільнити предмет іпотеки «разом з усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сімї та іншими мешканцями» (а.с. 12-16 т. 1).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що будинок, який передавалася в іпотеку, був придбана не за рахунок коштів, одержаних у кредит за договором від 21.02.2006 № MKW0GK00000016, ця обставина банком не спростовувалася.

Предявляючи позов, банк не врахував, що стосовно виселення особи з будинку, який є предметом іпотеки, що не був придбаний за рахунок коштів, одержаних у кредит за договором, борг за яким стягується, законом установлені істотні особливості та додаткові умови.

Відповідно до положень ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV, нормативні акти в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей; виселення проводиться у порядку, встановленому законом; після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги; якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містяться у частинах 1 і 3 статті 109 ЖК України, водночас частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Ґрунтуючись на цих положеннях закону та на інших нормах зазначених законодавчих актів, ЦК України, Верховний Суд України у постановах від 18.03.2015 у справі № 6-39цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-1469цс15 і в ряді інших постанов сформулював правову позицію, відповідно до якої за змістом ст.ст. 39, 40 Закону № 898-IV, ст. 109 ЖК України особам, які виселяються з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

У випадку, що розглядається, не могло йтися про виселення без надання іншого постійного жилого приміщення як таке. Суд першої інстанції правильно застосував норми наведеного вище законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, та з дотриманням вимог ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України врахував правову позицію Верховного Суду України, для відступу від якої підстав не мав, як не має їх і апеляційний суд.

Міркування позивача в апеляційній скарзі про обовязок суду перевірити наявність вільних приміщень із фондів житла для тимчасового проживання у районі проживання відповідачів, зясувати питання компетенції відповідних органів щодо надання житла відповідачам, визначити та зазначити в рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, про обґрунтування рішення суду припущеннями, та, водночас, припущення сторони про наявність у відповідачів іншого житла тощо безпідставні.

Суд першої інстанції розглядає позов у межах вимог, заявлених позивачем, апеляційний суд перевіряє відповідне судове рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; особа вільно, на власний розсуд здійснює своє право на захист, розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (зокрема, правами на заявлення клопотань, зміну позовних вимог) і зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, ст. 11, 27, 31, 57-60, 168, 212-215, ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Місцевий суд не мав підстав за відсутності відповідних вимог, клопотань зясовувати питання щодо компетенції у наданні житла відповідачам, наявності вільних жилих приміщень тощо, а ст. 109 ч. 2 ЖК України за наведених обставин не покладає на суд обовязку визначити та зазначити в рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, як про це необґрунтовано зазначає в скарзі апелянт. Понад те, оскільки не могло йтися про виселення відповідачів без надання іншого постійного жилого приміщення як таке і вимоги про виселення без надання іншого постійного житла, що були предявлені банком, не могли за таких умов бути задоволені, міркування, що стосуються питань надання відповідачам тимчасового житла не мають значення та стосунку до справи. Стосовно ж наявності у відповідачів іншого житла позивач сам оперує лише припущеннями, які не мають доказового підтвердження, натомість документи і матеріали справи не дають підстав для висновку про обґрунтованість таких припущень.

Беручи до уваги встановлені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне вказати й на таке.

Формулюючи позовну вимогу як виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі у звязку зі зверненням на неї стягнення, позивач не врахував, що таке формулювання хоч і відповідає текстуально змісту положень вищенаведених законодавчих актів, проте не звільняє позивача від обовязку предявлення позову із дотриманням положень ЦПК України. Так, відповідачами за позовом про виселення мешканців із житлового приміщення є фізичні особи, яких виселяють, прав та інтересів яких безпосередньо стосується спір (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 15, 24, 25, 30 ЦК України, ст.ст. 28-30 ЦПК України). Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких боржник (конкретна особа, рішення про виселення якої слід виконати), є учасником виконавчого провадження, а примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі (ст.ст. 7, 8, 12, ст. 78 ч.ч. 1-4). Інші, окрім ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, мешканці будинку, виселення яких фактично вимагав позивач, не були відповідачами в справі.

Поставивши питання про виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 батьків ОСОБА_8 (1994 р.н.) і неповнолітньої ОСОБА_9 (1997 р.н.) (чим, власне, і обумовлювалася необхідність залучення до участі в справі ОСОБА_5 РДА як органу опіки та піклування), та, водночас, не предявивши позову до дітей зазначеного подружжя, позивач усупереч нормам ст. 291 ЦК України, ст. 4 ч.ч. 3, 4 СК України фактично вимагав розлучення батьків із дітьми.

Відтак, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для задоволення позову, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляції його законності та обґрунтованості не спростовують, тому на підставі ст. 308 ЦПК України скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, рішення Воловецького районного суду від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді