Провадження № 22-ц/783/5438/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника КС «Львів» - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Кредитної спілки «Львів» про визнання недійсним кредитного договору № 2010-16 від 04 березня 2008 року, що укладений між Кредитною спілкою «Львів» та ОСОБА_3.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено факт надання ОСОБА_3 перед укладанням договору усних роз»ясень щодо умов надання кредиту, зокрема про те, що процентна ставка по кредиту становитиме 12% річних, а не 36% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, як передбачено п. 3.1. договору. Також, не було досліджено факт підписання позивачем договору без попереднього ознайомлення з його змістом, тобто без надання ОСОБА_3 достовірної інформації про розмір плати за користування кредитом протягом дії договору чим порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживача».З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника КС «Львів» ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог, мотивуючи тим, що позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частина 1 ст. 215 ЦК передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

За вимогами ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, заключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як вбачається з позовної заяви підставою для визнання недійсним кредитного договору позивачка зазначила застосування КС «Львів» нечесної підприємницької діяльності, оскільки ненаданням інформації щодо розміру плати відсотків за користування кредитними коштами протягом дії кредитного договору, її введено в оману щодо дійсних умов кредитного договору, що відповідно сформувало у неї думку про те, що процентна ставка у розмірі 36% встановлена терміном на три роки, а відтак розмір відсотків за рік становитиме 12% річних.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 березня 2010 року між КС «Львів» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 2010-16, відповідно до умов п.п.1.1,1.2 якого, позикодавець, КС «Львів», зобовязалася надати ОСОБА_3, яка є позичальником, кредит на суму 5000,00 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а Позичальник зобовязалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 36% річних на умовах, визначених цим договором.

Таким чином, в укладеному кредитному договорі № 2010-16 від 04 березня 2010 року, сторонами погоджено істотні умови договору, зокрема, щодо: форми договору - проста письмова форма, суми кредиту 5000.00 грн., строк, на який укладається кредитний договір - до 04 березня 2013 року, річна відсоткова ставка за користування коштами -36,00 %, цільове використання кредитних коштів.

Крім цього, 04 березня 2010 року, складено графік розрахунків періодичності та розмірів платежів позичальника з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, який є невідємною частиною кредитного договору №2010-16 від 04 березня 2010 року, графік підписаний сторонами, в тому числі і позичальником, що свідчить про те, що позичальнику на момент укладення кредитного договору було відомо про розмір щомісячних платежів, їх складову, терміни сплати платежів, і позичальник, ОСОБА_3 погодилася з розміром щомісячних платежів, які включають платежі по сплаті кредитних коштів та відсотки за користування кредитними коштами, погодилася з терміном їх сплати, зазначивши, що графік розрахунків вона отримала та зобов»язалась дотримуватись встановленого графіку розрахунків, що підтверджується її підписами на графіку.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про безпідставність посилань позивачки на те, що під час укладання договору про надання кредиту їй не було надано повної та достовірної інформації про всі істотні умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, про розмір відсотків за користування кредитними коштами, та про сукупну вартість кредиту.

Колегія суддів також погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до висновку про те, що КС «Львів» при укладенні оспорюваного кредитного договору дотрималась вимог, передбачених чинним законодавством щодо оформлення такого правочину, що підтверджується копією кредитного договору №2010-16 від 04 березня 2010 року та графіком розрахунків, з яких вбачається, що позичальнику було надано інформацію щодо всіх істотних умов договору, в якому послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, відповідальність за порушення чи не виконання умов кредитного договору, за недотримання графіку погашення платежів, який є невід»ємною частиною кредитного договору, а відтак повинен виконуватись та дотримуватись позичальником. Сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позичальника повідомлено про всю необхідну для укладення кредитного договору інформацію, як того вимагає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони діяли добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать їх підписи на договорі та в погодженому сторонами договору графіку розрахунків. З наявної в договорі кредиту інформації не вбачається нечіткості, двозначності, незрозумілості та інших ознак використання нечесної підприємницької діяльності.

За таких обставин колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про те, що відповідачем не було доведено до відома позичальника інформацію про розмір плати за користування кредитом протягом дії кредитного договору, інформації, надання якої вимагаєтся в межах, визначених законом.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає без підставними та необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3, оскільки зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим законодавством, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, відстуні підстави для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивачка мала право на вільний вибір будь якої іншої фінансової установи для укладення такого правочину, тому доводи щодо неможливості укладення іншого договору, як у цьому банку, так і в іншій фінансовій установі, суд першої інстанції вірно вважав безпідставними та необґрунтованими.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 добровільно підписала кредитний договір, доказів на підтвердження протилежного позивачкою надано не було, а представник відповідача в суді ствердив, що КС «Львів» жодним чином не змушувала позивачку підписувати оспорюваний кредитний договір.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, зазначених представником ОСОБА_3- ОСОБА_4 в поданій ним апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_5