Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом.

Зазначало, що рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 24 травня 2013 року у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 205 272 грн 87 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1.

ПАТ КБ «ПриватБанк» направлено на адресу відповідача вимогу про звільнення будинку, однак він протягом встановленого строку добровільно зі спірного приміщення не виселився.

З огляду на викладене банк просив суд виселити ОСОБА_3 із будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 липня 2014 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_3 із будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріально та процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що банком не дотримано порядку виселення мешканців із житлового приміщення, що є предметом іпотеки, встановленого ст. 109 ЖК УРСР, ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив із того, що відповідач був належним чином повідомлений про добровільне звільнення житлового будинку, на який звернуто стягнення за рішенням суду, однак вимоги банку в установлений термін не виконав.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна.

Судами встановлено, що 18 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала у борг 82 095 грн із кінцевим терміном повернення 18 квітня 2028 року.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань 18 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25 березня 2008 року № 129.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 24 травня 2013 року, що набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2008 року звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1.

Судами встановлено, що у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3

На виконання вимог Закону України «Про іпотеку» 28 березня 2014 року позивачем направлено відповідачу повідомлення про добровільне виселення з будинку, що є предметом іпотеки, однак відповідач у встановлений строк житловий будинок АДРЕСА_1 не звільнив.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено у рішенні суду.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення на вищевказані норми закону уваги не звернув; не з'ясував фактичних обставин справи, не встановив, чи був житловий будинок АДРЕСА_1 набутий за рахунок кредитних коштів, не перевірив наявність усіх підстав для виселення відповідача з даного будинку без надання іншого житлового приміщення та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом допущені порушення норм матеріального та процесуального права, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак