Справа № 369/2640/16-ц
Провадження № 2/369/1703/16
РІШЕННЯ

Іменем України

21.04.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Волчка А.Я.,

за участю секретаря: Раситюк М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації в Київській області про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації в Київській області про визначення місця проживання дітей з батьком посилаючись на наступні обставини.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 21 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано шлюб про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу №038958. Від цього шлюбу вони мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 свідоцтво № 320496. Після розлучення син проживав з матірю перебував на її утриманні та вихованні. Матір з дитиною проживали разом з ОСОБА_2, яка для позивачки являється матірю а для дитини бабусею.

05 серпня 2008 року ОСОБА_4 одружилась з ОСОБА_6 та у звязку з укладенням шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1 Згодом постало питання, що до переїзду молодої сімї до Києва. Бабуся наполягала, щоб її онук залишився, оскільки переїзд для нього, на її думку, це великим стрес.

Також вона наголошувала на тому що, дитина вже відвідувала дитячий садок місцем проживання, тим більше садочок знаходиться зовсім поруч. ОСОБА_1 взяла до уваги слова своєї матері та погодилась на те, щоб син залишився у бабусі на момент відвідування ним дитячого садочку. Через деякий час виникло питання з приводу переїзду сина до Києва та відвідування ним школи. Нажаль обставини пались так що дитині не вдалося піти в школу в Києві тому було прийняте рішення відвідувати школу в м. Боярка, а мати дитини була вимушена залишитися в Києві.

Позивачка з чоловіком часто відвідувала сина на вихідних та забирали його до себе на канікули. В моменти коли син приїздив до матері в сімї не виникало жодних конфліктів, що до виховання малолітнього сина. Чоловік Позивачки відносився до дитини, як до власного сина. В свою чергу 26 лютого 2015 року рідним батьком була написана заява про відмову від утримання та виховання його малолітнього сина, та згода на всиновлення ОСОБА_6

25 листопада 2013 року у позивачки та її чоловіка народилась їх спільна дитина ОСОБА_7. Син зрадів, що в нього зявилася сестричка. Син часто грався з сестрою та допомагав матері доглядати її коли вони були разом.

12 квітня 2015 року малолітній ОСОБА_8 зустрічав Пасху з його матірю, сестрою та вітчимом в місті Київ. Він просив свою матір залишитися разом з нею та не хотів їхати до бабусі. Позивачка переконала його, що йому потрібно повернутися до бабусі, хоча б для того, щоб закінчити навчальний рік в школі в місті Боярка. Син погодився з матірю та повернувся до бабусі де йому залишалося ще півтора місяці до закінчення навчального року.

В школі в якій навчався син позивачки почались літні канікули, та як тільки постало питання переїзду сина до матері він відмовився. Він аргументував своє рішення тим що він вже звик проживати в місті Боярка в нього багато друзів та він не хоче змінювати своє місце навчання та проживання. Бабуся повністю підтримує рішення онука та не проти встановлення його місця проживання з нею.

Син позивачки самостійно та безпосередньо озвучив своє бажання проживати з бабусею та перебувати на її вихованні.

Позивач вважає, що в інтересах дітини проживати саме з нею, а не з матір'ю, однак він з відповідачем не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, тому звернулася з даним позовом до суду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги повністю визнав, не заперечував щодо визначення місця проживання дитини з позивачем.

Представник Служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області до суду не з»явився направили до суду заяву про слухання справи у відсутності їх представника, просили вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

21 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано шлюб, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу №038958. Від цього шлюбу вони мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 свідоцтво № 320496. Після розлучення син проживав з матірю перебував на її утриманні та вихованні. Матір з дитиною проживали разом з ОСОБА_2, яка для позивачки являється матірю, а для дитини бабусею.

05 серпня 2008 року ОСОБА_4 одружилась з ОСОБА_6 та у звязку з укладенням шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1 Згодом постало питання, що до переїзду молодої сімї до Києва. Бабуся наполягала, щоб її онук залишився, оскільки переїзд для нього, на її думку, це великим стрес.

Також вона наголошувала на тому що, дитина вже відвідувала дитячий садок місцем проживання, тим більше садочок знаходиться зовсім поруч. ОСОБА_1 взяла до уваги слова своєї матері та погодилась на те, щоб син залишився у бабусі на момент відвідування ним дитячого садочку. Через деякий час виникло питання з приводу переїзду сина до Києва та відвідування ним школи. Нажаль обставини пались так що дитині не вдалося піти в школу в Києві тому було прийняте рішення відвідувати школу в м. Боярка, а мати дитини була вимушена залишитися в Києві.

Позивачка з чоловіком часто відвідувала сина на вихідних та забирали його до себе на канікули. В моменти коли син приїздив до матері в сімї не виникало жодних конфліктів, що до виховання малолітнього сина. Чоловік Позивачки відносився до дитини, як до власного сина. В свою чергу 26 лютого 2015 року рідним батьком була написана заява про відмову від утримання та виховання його малолітнього сина, та згода на всиновлення ОСОБА_6

25 листопада 2013 року у позивачки та її чоловіка народилась їх спільна дитина ОСОБА_7. Син зрадів, що в нього зявилася сестричка. Син часто грався з сестрою та допомагав матері доглядати її коли вони були разом.

12 квітня 2015 року малолітній ОСОБА_8 зустрічав Пасху з його матірю, сестрою та вітчимом в місті Київ. Він просив свою матір залишитися разом з нею та не хотів їхати до бабусі. Позивачка переконала його, що йому потрібно повернутися до бабусі, хоча б для того, щоб закінчити навчальний рік в школі в місті Боярка. Син погодився з матірю та повернувся до бабусі де йому залишалося ще півтора місяці до закінчення навчального року.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Статтею 29 ч. 2 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Як вбачається з вказаної статті, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, суд вважає, що у позивача відсутні правові підстави для звернення до суду з вказаним позовом, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 60, 61, 208, 209, 213-218 ЦПК України, на підставі ст. ст. 160, 161 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 алентини Василівни, третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації в Київській області про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції.

Суддя А.Я. Волчко