Провадження № 2/641/10/2016 Справа № 641/3238/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2016 року Комінтернівський районний суд м.Харкова у складі: головуючого: судді - Богдан М.В.

при секретарі - Цюк Ю.В., Дрокіній С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за розпискою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, визнання розписки підробленим документом,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся із позовом в якому з урахуванням уточнень просив: стягнути на його користь з відповідача гроші в сумі 2555324,58 грн..

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначив, що 31.10.2006р. ОСОБА_2 позичів у ФОП ОСОБА_3 гроші в сумі 113726 грн. (еквівалент 22520 дол. США) з обов*язковою виплатою ОСОБА_3 кожної неділі 0,6% від загальної отриманої суми. Також, ОСОБА_2 зобов*язався повернути вказану суму не пізніш, чім через 3 дні після вимоги про повернення боргу з боку ОСОБА_3. Крім того, у розписці зазначено, що у разі не повернення вказаного боргу, сума подвоюється і складає 227452 грн. (еквівалент 45040 дол.США).

18.02.2014р. між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір уступки права вимоги, згідно з яким ОСОБА_3 уступив право вимоги за позикою ОСОБА_1.

18.02.2014р. ФОП ОСОБА_3 направив заказаною поштою на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу з копією договору про уступку права вимоги за позикою. Вказана вимога була повернута поштою із закінченням терміну зберігання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вказав, що у ОСОБА_3 кошти в борг ніколи не отримував, розписку про наявність боргу перед ОСОБА_3 нікому не надавав, наявну в матеріалах справи розписку не підписував, тому вважає її підробленим документом.

Представник відповідача ОСОБА_2 також позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав з підстав зазначених вище.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, в якому просив: визнати розписку від 31.10.2006р. підробленим документом та визнати договір відступлення права вимоги, укладений 18.01.2014р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 вказав, що договір відступлення права вимоги, укладений 18.11.2014р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не мав необхідного зв*язку із основним зобов*язанням, оскільки при відсутності умови отримання боржником від кредитора певної грошової суми, не виникло таке зобов*язання. Оскільки зобов*язання відсутнє, правочин відступлення права вимоги не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тому такий правочин за його думкою, відповідно до вимог ст.203 ЦК України є недійсним.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали, наполягали на отримання ОСОБА_2 у борг кошти від ОСОБА_3.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного.

За змістом ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвічує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року, у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).

Згідно з ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Судом встановлено, що згідно договору про уступку права вимоги від 18.02.2014р. ФОП ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 прийняв право вимоги виконання грошового зобов*язання від боржника ОСОБА_2 за розпискою від 31.10.2006р..

З наданої до суду розписки від 31.10.2006р. вбачається, що ОСОБА_2 отримав у тимчасове користування від ФОП ОСОБА_3 гроші в сумі 113726 грн. (еквівалент 22520 дол. США). За користування зобов*язався виплачувати ФОП ОСОБА_3 щонеділі 0,6% від загальної отриманої суми. Також, зобов*язався повернути суму боргу не пізніше чім через 3 дні після отримання вимоги про повернення від ФОП ОСОБА_3. Інакше сума його боргу подвоюється та буде складати 227452 грн. (еквівалент 45040 дол. США).

Далі в розписці вказані розрахунки написані власноруч ОСОБА_3, про що не заперечували в судовому засіданні сторони та підписи сторін з розшифровкою у дужках прізвищ та ініціалів.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні вказав, що він разом із ОСОБА_3 збирались займатись бізнесом, робили відповідні розрахунки по внескам. Також він зазначив, що на представленій до суду розписці ОСОБА_3 написав розрахунки в цифрах та запропонував йому підписатись під цифрами в якості гарантії на наступну угоду, що він ОСОБА_2 і зробив. Угода між ними так і не відбулась.

ОСОБА_2 також зазначив, що підпис на зазначеній розписці його, але ніякого тексту зверху не було, коли він підписував аркуш з розрахунками.

Також відповідач ОСОБА_2 та його представник вказали, що вони відмовились від проведення почеркознавчої експертизи, яка була неодноразово призначена судом, оскільки сам ОСОБА_2 не заперечував, що у зазначеній розписці його особистий підпис, але ніякого тексту надрукованого на комп'ютері не існувало, тому просили призначити технічну експертизу. Сторони були попереджені про можливі наслідки не проведення такої експертизи.

Згідно клопотання експертів ХНДІСЕ ім. Бокаріуса про надання додаткових матеріалів необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи, необхідно було надати додаткові матеріали, однак клопотання задоволено не було, тому експертиза залишилась не проведеною.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положення ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За змістом ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов*язання, кредитор повенен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав о борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов*язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у кредитора підтверджує не виконання боржником свого обов*язку.

Суд приймає надану позивачем розписку як належний та допустимий доказ того, що належні ОСОБА_3 113726 грн. (эквивалент 2252 доларів США) були отримані ОСОБА_2, оскільки факт його підпису на розписці не заперечував сам ОСОБА_2, а також не спростував факт підробки розписки.

Таким чином, судом встановлено, що належні ОСОБА_3 гроші у сумі 113726 грн. (эквивалент 22520 доларів США) були отримані ОСОБА_2.

Тому, вимоги в частині стягнення суми боргу підлягають задоволенню, але суд стягує суму боргу у гривні як зазначено у розписці про отримання ОСОБА_2 саме 113726 грн...

Крім того, за приписами ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня фактичного повернення позики.

Таким чином, проценти, визначені вказаною правовою нормою є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, тобто проценти за договором позики нараховуються до моменту повного повернення запозичених грошових коштів та виконання всіх передбачених договором грошових зобов'язань.

Обов'язок боржника сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами передбачений і ст. 536 ЦК України, яка має імперативний характер за виключенням правовідносин між фізичними особами.

Відповідно до коментованої статті за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

З наданої розписки вбачається, що за користування грошима відповідач зобов*язався виплачувати ФОП ОСОБА_3 щонеділі 0,6% від загальної отриманої суми. Згідно розрахунку позивача прострочення становить 428 неділь. Тому, сума заборгованості за процентами становить 292048,37 грн. (428 * 682,356) .

Крім того, з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягає також стягненню сума - 113726 грн., оскільки договором передбачено подвоєння суми основного боргу, у зв*язку з неповерненням через 3 дні після отримання вимоги про повернення. Вказане передбачено розпискою від 31.10.2006р..

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 31.10.2006р. ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 гроші в сумі 113726 грн. (еквівалент 22520 дол. США), про що було складено розписку, підписану сторонами.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеному родовими ознаками.

Посилання ОСОБА_2 та його представника на відсутність доказів про отримання ОСОБА_2 грошей за договором позики, судом не приймається.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки письмових доказів на підтвердження безгрошовості позики ОСОБА_2 надано не було, то його доводи в цій частині визнаються необґрунтованими.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові по справі № 6-63цс від 18 вересня2013 року, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи в суді не надано будь-яких фактичних даних, на підставі яких судом було б встановлено обставини недійсності договору позики та визнання розписки підробленим документом.

В договорі позики визначено, яка сума грошей була передана за цим договором ОСОБА_2, зазначено строки повернення позики.

З'ясувавши у повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини справи, суд відмовляє у визнанні спірного договору позики недійсним та визнання розписки від 31.10.2006р. підробленим документом.

Вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 18.02.2014р. також задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 18 лютого 2014 року ОСОБА_3 як первісний кредитор уклав з ОСОБА_1 договір про відступлення права вимоги.

Відповідно до умов вказаного договору, 18.02.2014р. ФОП ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 прийняв право вимоги виконання грошового зобов*язання від боржника ОСОБА_2 суми боргу за розпискою від 31.10.2006р..

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Згідно п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст.512, 514, 516 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином ( відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон не вимагає, щоб при заміни кредитора, новий кредитор укладав з боржниками договір. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною ст.517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів недійсності оспорюваного договору.

Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, ст.ст.203,207,218,256,257,267, 517,536,1046,1047,1051 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 113726,00 грн., 0,6 % від загальної суми боргу за період прострочення, що складає 292048,37 грн. та 113726,00 грн., а всього 519500 (п»ятсот дев»ятнадцять тисяч п»ятсот) грн. 37 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, визнання розписки підробленим документом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: М. В. Богдан