АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Савчук М.В., Чупікової В.В.

секретар Окармус О.М.

за участю: ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток кожного з подружжя, розподіл майна в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання удаваним договору дарування майна, визнання майна спільною власністю і його розподіл за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 28 січня 2016 року

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток кожного з подружжя та розподіл майна в натурі.

Позовні вимоги обгрунтовувала слідуючими обставинами.

Після розірвання шлюбу у 2014 році вона та відповідач не досягли згоди щодо поділу спільного майна, а саме автомобіля VOLKSVAGEN CADDY та гаража, що змусило її подати даний позов до суду. При визначенні вартості спірного майна посилалась на звіт про незалежну оцінку вартості майна та на висновок експертизи. Остаточно визначила вартість майна наступним чином: гараж загальною вартістю 55495грн., автомобіль загальною вартістю 147107,92грн.

Позивач просила визнати спільною сумісною власністю подружжя

22-ц/794/598/ 2016р. Головуючий у 1 інстанції Цицак В.Л.

Категорія 47 доповідач Перепелюк І.Б.

будівлю гаража та легковий автомобіль VOLKSVAGEN CADDY, визначити кожному з подружжя по 1/2 частини будівлі гаража та автомобіля VOLKSVAGEN CADDY; стягнути з відповідача компенсацію за належну їй 1/2 частину гаража в сумі 27747,50 грн. та автомобіля VOLKSVAGEN CADDY в сумі 73553,96грн., припинити її право власності на гараж та автомобіль VOLKSVAGEN CADDY після сплати відповідачем компенсації та стягнути з відповідача судові витрати.

ОСОБА_3 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання удаваним договору дарування майна, визнання майна спільною власністю і його розподіл.

Позивач по зустрічному позову просив визнати удаваним договір дарування квартири № 41 в будинку 2, мікрорайон «Сонячний», м.Новодністровськ, Чернівецької області, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 нотаріально посвідчений 18.08.2004р.; визнати квартиру спільною сумісною власністю і визначити по 1/2 частини квартири кожному із співвласників.

ОСОБА_3 посилався на те, що позивач ОСОБА_6 та ОСОБА_5 фактично уклали договір купівлі-продажу квартири, яка придбавалась за спільні кошти подружжя, а тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Про оформлення його колишньою дружиною замість договору купівлі-продажу договору дарування квартири йому стало відомо лише в 2015 році після звернення позивача з позовом до нього про поділ майна.

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 28 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 гараж, що розташований в гаражному товаристві «Оріон» за адресою Чернівецька область, м. Новодністровськ, квартал № 18, будівля № 101, зареєстрований 13.10.2008р. на імя ОСОБА_3 Сокирянською філією Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації на підставі договору купівлі-продажу ВКТ № 836707 від 24.09.2008р., посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №2186, та легковий вантажопасажирський автомобіль марки VOLKSVAGEN CADDY, 2005року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, зареєстрований 02.08.2011р. на імя ОСОБА_3 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САЕ 746156.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину вищевказаного гаража в сумі 27747,50грн., ? частину автомобіля марки VOLKSVAGEN CADDY, в сумі 73553,96грн.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на вищезазначений гараж та автомобіль.

Припинено спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на гараж та автомобіль.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання удаваним договору дарування майна, визнання майна спільною власністю і його розподіл відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні його зустрічної позовної заяви та задовольнити її в повному обсязі.

Апелянт вважає рішення в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не вірно оцінив надані ним докази, у звязку з чим прийняв невірне рішення. Посилаючись на обставини, зазначені в зустрічній позовній заяві, просив його позовні вимоги задовольнити.

В іншій частині рішення не оскаржується.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати, зустрічний позов задовольнити частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем за зустрічним позовом належним чином не доведено обставин, на які він посилався на обґрунтування своїх позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з 16.07.1993р. до 16.12.2014р. перебували в зареєстрованому шлюбі.

17.11.2015р. ОСОБА_6 зареєструвала новий шлюб з ОСОБА_7, та змінила прізвище на ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 17.11.2015р.

Згідно Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.03.2015р. ОСОБА_6 належить на праві приватної власності квартира № 41 в будинку № 2, мікрорайон «Сонячний», м.Новодністровськ, Чернівецької області.

Висновком експертного будівельно-оціночного дослідження, виконаного субєктом оціночної діяльності 20.03.2015р.вищевказана квартира оцінена в 605584грн.

Зазначена вище квартира отримана ОСОБА_6 як дарунок від ОСОБА_5 згідно договору дарування квартири від 18.08.2004р., серії ВВК № 912409, посвідченого державним нотаріусом Новодністровської державної нотаріальної контори Чернівецької області ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за № 2162, та зареєстрована за ОСОБА_6, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.08.2004р.

Ст.717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач по зустрічному позову посилався на те, що замість договору дарування спірної квартири, який оформлений ОСОБА_6 як дарунок від ОСОБА_5 з метою уникнення подальшого поділу вказаної квартири як спільного майна подружжя, фактично був укладений договір купівлі-продажу, а оскільки спірна квартира була придбана у період шлюбу, то в силу вимог ст. 60 СК України вона є спільним сумісним майном подружжя.

ОСОБА_3, допитаний в судовому засіданні першої інстанції в якості свідка, зазначив, що у 2004 році вони з дружиною планували купити квартиру у звязку із збільшенням їх сім»ї. З цією метою вони здійснювали пошук житла, яке продається, за оголошеннями. При цьому, на купівлю квартири частину коштів, близько 1500 доларів США, вони відкладали, також продали однокімнатну квартиру № 50 в будинку № 22, м. Новодністровськ, мікрорайон «Діброва», в якій проживали та яка була придбана за спільні кошти, з меблями за 3500 доларів США; загалом на 2004рік у них було 5000 доларів США. Окрім того, повідомив, що він взяв позику на роботі в сумі 6000грн., що на той час становило 1000 доларів США. Пошуком квартири, проведенням переговорів із продавцями та укладенням договору займалася дружина.

Про те, що був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу квартири, він дізнався у 2014 році.

Зазначена обставина не оспорюється.

З пояснень позивача по зустрічному позову ОСОБА_3, як свідка вбачається, що він вважав, що квартира придбана по договору купівлі-продажу за 6000 доларів США, документи не перевіряв, оскільки дружині довіряв; в нотаріуса під час підписання договору не був, оскільки перебував за межами м.Новодністровськ, при передачі коштів також присутній не був. Зазначив, що протягом спільного проживання вважав квартиру спільною власністю подружжя, проводив у ній ремонтні роботи та використовував квартиру як співвласник.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги зазначені пояснення, посилаючись на те, що це є припущенням.

Пояснення були надані ОСОБА_3 в якості свідка і є належними та допустимими доказами по справі.

Крім того, з пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 вбачається, що подружжя ОСОБА_10 в 2004р. зверталися до них з приводу отримання в борг грошей для придбання квартири. В подальшому їм стало відомо, що сторони придбали квартиру в м.Новодністровськ, мікрорайон «Сонячний», буд. 2 і переїхали туди. З пояснень зазначених свідків вбачається, що сторони їм повідомили, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя.

Суд першої інстанції заслухавши пояснення зазначених свідків безпідставно не взяв їх до уваги на підтвердження того, що спірна квартира була куплена, а не отримана на підставі договору дарування.

Відповідно до довідки №33 від 04.03.2015р., виданої ТОВ «Мехтрансбуд» ОСОБА_3 машиністу бульдозера у травні 2004 року була надана позика в сумі 6000грн. на покращення житлових умов, яка погашалась ним особисто з червня 2004р. по травень 2006р. та була погашена. Зазначеною довідкою підтверджуються пояснення ОСОБА_3 з приводу отримання ним в позику коштів на роботі для придбання квартири.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_12, який є сином відповідача ОСОБА_5, яка на час розгляду справи перебуває за межами країни. З його пояснень вбачається, що між сторонами дійсно був укладений не договір дарування квартири, а квартира була продана за договором купівлі-продажу. Зазначена обставина підтверджується зокрема його поясненнями. Так він зазначив, що його мати - відповідач ОСОБА_5 була власником квартири № 41 в буд. 2 мікрорайон «Сонячний», м. Новодністровськ , і мала намір у 2000-х роках її продати за 6000 доларів США, про що подала оголошення. В 2004 році квартиру приходили оглядати ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Переговорами та документальним оформленням відчуження квартири займалась його мати - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 При передачі коштів його матері він присутній не був, оскільки жінки знаходились на кухні, а він був у сусідній кімнаті. Після відчуження квартири, його мати ще позичила деякі кошти і придбала дві однокімнатні квартири, одну з яких він підшукав і яка була йому подарована матірю. Свідок ОСОБА_12 зазначив, що мати не могла безоплатно відчужити квартиру, подарувати її незнайомим людям. Квартиру № 41 в буд. 2 мікрорайон «Сонячний», м. Новодністровськ його мати продала ОСОБА_6, оскільки іншого житла у неї не було та власних коштів на придбання однокімнатних квартир вона не мала.

Зазначеними доказами підтверджується, що оформлюючи договір дарування, фактично сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири.

Досліджуючи представлені сторонами докази встановлено, що спірна квартира була знайдена та придбана подружжям ОСОБА_6 по оголошенню. Тодішній власник квартири - ОСОБА_5 була для них незнайомою людиною. В родинних чи дружніх стосунках з ними не перебувала. Спірна квартира була її єдиним житлом. Одразу після відчуження спірної квартири ОСОБА_5 придбала собі та своєму сину - ОСОБА_12 по однокімнатній квартирі. Зазначені обставини спростовують факт безоплатного відчуження квартири. Те, що фактично квартира була куплена підтверджується і поясненнями свідка ОСОБА_3 про отримання ним позики на роботі, відчуження однокімнатної квартири, в якій проживало подружжя, а також свідками ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які підтвердили, що подружжя зверталося до них про отримання в позику коштів на придбання квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги пояснення свідківОСОБА_3А, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, з яких вбачається, що квартира була придбана на підставі оплатного договору.

При укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину не відповідає їх внутрішній волі. Враховуючи, що на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, встановлення зазначених обставин, є підставою для висновку, що укладений сторонами договір дарування є удаваним, оскільки фактично між сторонами був укладений договір купівля-продажу квартири.

Враховуючи, що між сторонами фактично укладено договір купівлі-продажу квартири, квартира була придбана під час шлюбу, майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до положень ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

За положеннями ст.ст. 69, 70 СК дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а їх частки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, законом або шлюбним договором.

Зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що позовні вимоги позивача ОСОБА_3 про визначення часток квартири по ? кожному з подружжя, враховуючи положення ст.16 ЦК України, фактично зводяться до визнання за ним права власності на ? квартири.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені зустрічного позову, дослідивши представлені сторонами докази, зробив висновки, що не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалення нового рішення про його часткове задоволення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи ці положення з ОСОБА_1 на користь апелянта слід стягнути 3027,93грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.307, п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 28 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання удаваним договору дарування майна, визнання майна спільною власністю і його розподіл скасувати.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання удаваним договору дарування майна, визнання майна спільною власністю і його розподіл задовольнити частково.

Визнати удаваним договір дарування квартири № 41 в будинку 2 мікрорайону «Сонячний» м.Новодністровськ, Чернівецької області, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений 18 серпня 2004 року держаним нотаріусом Новодністровської державної нотаріальної контори.

Визнати квартиру № 41 в будинку 2 мікрорайону «Сонячний» м.Новодністровськ, Чернівецької області спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири № 41 в будинку 2 мікрорайону «Сонячний» м.Новодністровськ, Чернівецької області.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3027,93грн. на відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно :