Справа № 510/1469/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.09.2016 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Фурсовой А.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу в попередньому судовому засіданні без його участі.

Позивачка на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання.

Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копія договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.05.2015 р.; копія рішення суду від 08.10.2009 р.; копія довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно; копія довіреності; копія технічного паспорту на будівлю (магазин продтовари), розташований по вул. Мира (Леніна), № 77 в с. Орлівка Ренійського району Одеської області.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеними вимогами до ОСОБА_2 зазначивши, що 28.05.2015 р. між сторонами був укладений письмовий договір купівлі-продажу за 50 000 грн., належної ОСОБА_2 на праві особистої власності, будівлі магазину «Продтовари», розташованого по вул. Леніна, 77 в с. Орлівка Ренійського району Одеської області, після чого позивач передав відповідачеві вказану суму, а відповідач передав в натурі нерухоме майно та належні документи. Таким чином, сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Так, відповідач передав у власність позивачці обумовлене договором нерухоме майно, а позивачка прийняла його та передала відповідачу обумовлену суму. Фактично, позивачка вступила в управління та володіння магазином «Продтовари», розташованим по вул. Мира (Леніна), № 77 в с. Орлівка Ренійського району Одеської області. Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивачка запропонувала відповідачу, через його представника привести укладений договір у відповідності до вимог закону. На її вимогу, було отримано відповідь, що поки це неможливо, так як на момент укладання договору, право власності відповідача на предмет цього договору, не було зареєстровано належним чином. Про існування цих обставин, позивачці не було відомо, так як для огляду їй надавалось рішення суду, згідно якого за відповідачем було визнано право власності на обєкт нерухомості за договором.

14.06.2016 р. за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на будівлю магазин «Продтовари», що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно.

Право власності на вищевказану нерухомість відповідача ОСОБА_2 підтверджується також рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 08.10.2009 р., за яким за відповідачем було визнано право власності на вищевказаний магазин. Рішення суду вступило в законну силу. Враховуючи вищенаведене, на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами, відповідач не був власником майна, і до оформлення свого права власності не мав право відчужувати будівлю, тому придбане позивачкою нерухоме майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі позивачка ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки на момент здійснення правочину про купівлю-продаж будівлі магазину «Продтовари», розташованого по вул. Леніна, 77 в с. Орлівка Ренійського району Одеської області, вона не знала і не могла знати про те, що інша сторона договору, відповідач ОСОБА_2 не мав права на відчуження цієї нерухомості до належного оформлення свого права власності. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, оскільки випадків, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування майна від набувача немає.

Крім того, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 28.05.2015 р. був укладений письмовий договір купівлі-продажу за 50 000 грн., належної ОСОБА_2 на праві особистої власності, будівлі магазину «Продтовари», розташованого по вул. Леніна, 77 в с. Орлівка Ренійського району Одеської області, після чого позивач передав відповідачеві вказану суму, а відповідач передав в натурі нерухоме майно та належні документи. Таким чином, сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Так, відповідач передав у власність позивачці обумовлене договором нерухоме майно, а позивачка прийняла його та передала відповідачу обумовлену суму. Фактично, позивачка вступила в управління та володіння магазином «Продтовари», розташованим по вул. Мира (Леніна), № 77 в с. Орлівка Ренійського району Одеської області. Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивачка запропонувала відповідачу, через його представника привести укладений договір у відповідність до вимог закону. На її вимогу, було отримано відповідь, що поки це неможливо, так як на момент укладання договору, право власності відповідача на будівлю магазин, не було зареєстровано належним чином. Про існування цих обставин, позивачці не було відомо, так як для огляду їй надавалось рішення суду, згідно якого за відповідачем було визнано право власності на обєкт нерухомості за договором.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцю обумовлену суму, продавець передав покупцю нерухомість в натурі. Позивач фактично вступив у володіння і розпорядження нерухомістю, яким фактично користувалася до цього, тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити правочин нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачка запропонувала відповідачу привести укладений договір у відповідності до вимог законодавства, однак з незалежних від неї обставин, зробити це не вдалося. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду задля захисту своїх порушених прав.

Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обовязки відповідача щодо будівлі магазину (які виникли в даний час) та встановленні права на нерухомість у позивачки як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на будівлю магазин «Продтовари», розташованого по вул. Леніна, 77 в с. Орлівка Ренійського району Одеської області, за позивачкою, як добросовісним набувачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 130, 174, 212, 213 ЦПК України, ст.ст. 16, 330, 388, 397, 657 ЦК України 2003р., -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будівлю, магазин «Продтовари», загальною площею 96, 3 кв. м., розташований по вул. Мира, 77 в с. Орлівка Ренійського району Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.І. Дудник