Ухвала іменем україни
22 квітня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Умнова О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агробуд-Сервіс» про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, вимоги якого збільшив в ході розгляду справи, просив розірвати договір від 11 вересня 2006 року, укладений між позивачем та відповідачем; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агробуд-Сервіс» грошові кошти в сумі 479493,63 грн, з яких 138880 грн кошти сплачені за договором, 305536 грн інфляційні втрати, 35077,63 грн три проценти річних.

Мотивував вимоги тим, що 11 вересня 2006 року між сторонами у справі було укладено договір на відпущення 255000 штук цегли на суму 140000 грн, згідно якого товариство з обмеженою відповідальністю «Агробуд-Сервіс» взяло на себе відповідальність видавати ОСОБА_2 вищевказану кількість цегли починаючи з 01 березня 2007 року по 15000 штук в тиждень, на протязі 17 тижнів. Позивач вказує, що в період з 27 вересня 2006 року по 29 вересня 2006 року останній отримав від відповідача 7000 штук цегли. Однак у березні 2007 року відповідач відмовився видавати ОСОБА_2 цеглу, посилаючись на зростання ринкових цін на цеглу. Оскільки, взяті на себе зобов'язання товариство з обмеженою відповідальністю «Агробуд-Сервіс» не виконало, звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року, у задоволенні позову про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів відмовлено, в зв'язку з спливом строку позовної давності. У задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відмовлено, в зв'язку з безпідставністю. Скасовано заходи забезпечення позову, встановленні ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2015 року про накладення арешту на майно ТОВ «Агробуд-Сервіс».

Представник позивача, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Дослідивши подані заявником матеріали, в межах заявлених вимог, вважаю, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

З матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки викладені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності. Обставини, на які посилається заявник не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення місцевого суду. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Судами попередніх інстанцій встановлено, щоОСОБА_2 в травні 2007 року звертався до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 січня 2012 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та зобов'язано ТОВ «Агробуд-Сервіс» видати ОСОБА_2 в натурі 248000 штук цегли. Вказане рішення набуло законної сили, та на підставі якого було видано виконавчий лист від 03 лютого 2012 року №2-1170/09/22ц-3753/11, який 26 квітня 2012 року було повернуто без подальшого виконання згідно п.6 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження».

З ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 лютого 2014 року вбачається, що 02 жовтня 2012 року державним виконавцем відділу ДВС Тульчинського РУЮ було повторно відкрито виконавче провадження за вказаним вище виконавчим листом №2-1170/09/22ц-3753/11, проте 01 листопада 2012 року виконавчий лист було повернуто ОСОБА_2 на письмову вимогу стягувача.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 січня 2012 року виконане не було у зв'язку з вимогою ОСОБА_2 про повернення виконавчого листа без виконання. У квітні 2015 року позивач - ОСОБА_2, змінивши спосіб захисту свого порушеного права, повторно звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів, виходив із того, що ОСОБА_2 у травні 2007 року вперше звернувся до суду із позовом про захист свого порушеного права, та з цього моменту розпочався перебіг строку позовної давності. Перше звернення позивача до суду перервало строк позовної давності, який повторно розпочався після винесення рішення у справі, тобто 10 січня 2012 року. Тому, строк позовної давності закінчився 11 січня 2015 року, в той час як ОСОБА_2 звернувся з даним позовом лише 03 квітня 2015 року, тобто після спливу строку позовної давності. Суди дійшли правильного висновку, що оскільки відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності, наявні правові підстави, відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, для відмови у задоволенні цих позовних вимог, у зв'язку зі спливом строку позовної давності

Доводи заявника щодо необхідності відрахування строку позовної давності з моменту винесення постанови державним виконавцем про повернення виконавчого листа, правомірно не взято до уваги апеляційним судом, оскільки чинним законодавством не передбачено переривання або зупинення строку позовної давності з підстав виконання або не виконання судового рішення.

Крім того, суди попередніх інстанцій відмовляючи задоволенні вимог щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат, виходили з того, що ОСОБА_2 не сплачував 140000 грн за оспорюваним договором, а вказані гроші були частиною компенсації за вихід зі складу засновників ТОВ «Агробуд-Сервіс» та передачу належної позивачу частки статутного фонду. Тому суди дійшли обґрунтованого висновку, що оскільки між сторонами договору купівлі-продажу грошових зобов'язань не існувало, а самим оспорюваним договором такі зобов'язання не передбачались, відсутні правові підстави для задоволення цих вимог.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при вирішенні даної справи місцевим та апеляційним судами не вбачається.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агробуд-Сервіс» про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ О.В. Умнова