Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1262/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Головань А. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

08.06.2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

головуючого - Голованя А.М.

суддів - Гайсюка О.В., Фомічова С.Є.

за участю секретаря - Діманової Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом Фермерського господарства «Сойченко В.Б.» до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Фермерського господарства «Сойченко В.Б.» про визнання дійсною угоди про спільну діяльність, визнання права власності й виділення майна в натурі, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2016 року і

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ФГ «Сойченко В.Б.» звернулось до суду із зазначеним позовом та просило, витребувати у відповідача трактор колісний «Беларус - 892», автомобіль «МАЗ 5549», причеп бортовий, зернопогрузчик, культиватор КПСУ-4, розкидач міндобрив, плуг ПЛН, борону дискову, автомобіль «ГАЗ САЗ 3507».

В подальшому позивач уточнив позов і посилаючись на те, що є власником трактора колісного «Беларус-892» та зернонавантажувача, які з серпня 2015 року відповідач незаконно утримує у себе, просив витребувати вказане майно в судовому порядку. (а.с. 2-5, 124,125, том 1)

В свою чергу, відповідач ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов в якому вказав, що фактично вказане позивачем у первісному позові майно ніколи йому на зберігання не передавалося, а тому позовні вимоги є надуманими.

На обггрунтування позову зазначив, що у 2000 році він та ОСОБА_2 в усній формі домовилися про спільну діяльність без створення юридичної особи, а саме спільно використовувати належну сторонам сільськогосподарську техніку з метою обробітку земелі, а залишок від доходів ділити порівну між собою на власні потреби.

В 2005 році виникли проблеми з реалізацією вирощеного врожаю зернових у зв'язку з чим ОСОБА_2 заснував ФГ «Сойченко В.Б.»

Тоді ж, у квітні 2005 року між ним та ФГ «Сойченко В.Б.» в особі голови господарства ОСОБА_2 було укладено усну угоду про спільну діяльність на підставі якої вони стали засновниками і учасниками простого товариства без створення юридичної особи.

Його особистим вкладом у спільну діяльність із ФГ «Сойченко В.Б.» були три земельні ділянки. За рахунок доходів, отриманих від спільної діяльності, сторони придбали у спільну часткову власність: трактор «Беларус МТЗ-892», 2011 року випуску, д. н. НОМЕР_1; зернонавантажувач; культиватор КПСу-4; розкидач міндобрив; плуг ГТЛН-3,35; борону дискову AГ-2,4-20; автомобіль ГАЗ-53, 2007 року випуску, держномер НОМЕР_2; комбайн СК-5; борони 16 штук; ємність місткістю 2,4 м3; насос електричний 4 шт.; сівалку СЗ-3,6; зварювальний апарат навісний; автомобіль МА3-5549, державний номер НОМЕР_3; причіп ГКБ 8328, державний номер НОМЕР_4; навісне обладнання на оприскувач ОП-2000; трактор ЮМЗ-6 та навантажувач КУН; насос ручний; сівалку соняшникову СУПН-5,6; зерноочисну машину ОВС; шлакоблочну машину; ваги на 500 кг; причіп тракторний; мотигу КРН-5,6; котки гладкі.

Крім того, в порядку спільної діяльності в 2006 році він особисто побудував для спільного користування з ФГ «Сойченко В.Б.» комору по АДРЕСА_1

В 2015 році відносини між ними різко погіршилися і голова господарства почав заперечувати його право на участь у спільних справах та у праві на частину інвентарю і техніки, яка була придбана за спільні кошти, отримані за результатами спільної діяльності.

У зв'язку з цим він просив визнати дійсною угоду, укладену між ним та відповідачем у квітні 2005 року про спільну діяльність та визнати за ним право власності та передати йому в натурі: - Трактор МТЗ-892, держ. номер НОМЕР_1, вартістю 165 тис. грн.; Автомобіль ГАЗ-53, вартістю 26 тис. грн.; Котки 3 штуки, загальною вартістю 3.000 грн. Комбайн СК-5, вартістю 25.000 грн.; Культиватор КПСУ, вартістю 13 000 грн.; Борони 8 штук, загальною вартістю 500 грн.; Ємності місткістю 2,4 м3, вартістю 500 грн.; Насос електричний вартістю 500 грн.; Сівалку СЗ-3,6, вартістю 5 тис. грн.; Мотигу КРН-5,6, вартістю 5 тис. грн.; Зварювальний апарат, вартістю 3 тис. грн., а всього на загальну суму 246 500 грн. Інше майно просив залишити у ФГ «Сойченко В.Б.». Стягнути з нього на користь позивача 12.800 грн. компенсації різниці вартості отриманого в результаті поділу спільного майна.(а.с. 107- 116, том 1)

Ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 04 березня 2016 року первісний та зустрічний позови було об'єднано в одне провадження. (а.с. 117, том 1)

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2016 року первісний позов задоволено повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував надані ним докази на підтвердження того, що він з ФГ «Сойченко В.Б.» у 2005 році уклали договір про спільну діяльність за результатами якої набули спільне майно, яке підлягає поділу між ними в рівних частках.

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник позивача ФГ «Сойченко В.Б.» ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не прибув, подав письмові заперечення в яких просив рішення суду першої інстанції залишити без змін та просив відкласти розгляд справи на іншу дату у зв'язку з відрядженням.

Проте колегія суддів вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки відсутні документальне підтвердження перебування представника позивача у відрядженні, також, у заяві не зазначено, що такі відомості будуть надані в подальшому в судовому засіданні.

Крім того, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. (ч.2 ст.305 ЦПК України)

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та в межах позовних вимог, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Вирішуючи первісний позов, суд першої інстанції зазначив, що оскільки факт утримання ОСОБА_3 трактора та зернонавантажувача, які належать ФГ «Сойченко В.Б.», підтверджено письмовими доказами, то є всі правові підстави для покладення на відповідача обов'язку повернути це майно власнику. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд вказав, що він не підлягає задоволенню через недоведеність та невідповідність заявлених у ньому вимог закону.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, а апеляційний суд за правилами ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладників учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладників учасників.

Відповідно до положень ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності

Стаття 1133 ЦК встановлює, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання.

Зокрема ч. 1 ст. 1134 ЦК України презюмує, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

За п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників договір простого товариства припиняється.

При цьому ч. 2 зазначеної статті регулює порядок повернення учасникам договору простого товариства, у разі його припинення з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України, речей, переданих у спільне володіння та (або) користування учасників, які їх надали.

Зокрема, у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто в порядку поділу спільної часткової власності.

Крім того, учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.

Звертаючи з зустрічним позовом про визнання дійсним договору про спільну діяльність, укладеного, на думку ОСОБА_3, у 2005 році, між ним та ФГ «Сойченко В.Б.», відповідач вказав, що в письмовій формі такий договір не укладався, а була лише усна домовленість.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Проте в матеріалах справи відсутні будь які відомості на підтвердження укладання між сторонами договору про спільну діяльність, оскільки відповідачем не надано жодних письмових доказів щодо досягнення між сторонами згоди з істотних умов такого договору.

Посилання відповідача на те, що ним виконувалася робота по обробітці спільної з позивачем землі належною йому технікою та реманентом не є доказом про здійснення сторонами спільної діяльності у формі простого товариства.

Не є таким доказом і росписка (а.с. 15, том. 2) про сплату ним коштів у розмірі 30 000 грн. за автомобіль МАЗ 5549, який було зареєстровано за ФГ «Сойченко В.Б.».

В своїх запереченнях проти зустрічного позову голова ФГ «Сойченко В.Б.» пояснив, що вони з відповідачем є куми, і перебуваючи в дружніх відносинах дійсно використовували техніку належну їм для обробітку землі, допомагаючи один одному, але ніякою спільною діяльністю не займалися і тим більше не створювали товариства.(а.с. 126-129, том.1)

Крім того, колегія суддів вважає, що вимога про визнання дійсною угоди про спільну діяльність не може бути задоволеною також з тих підстав, що такий спосіб захисту цивільних прав можливий тільки у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору. ( ст. 220 ЦК України)

Відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому треба мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що ФГ «Сойченко В.Б.» належить трактор колісний «Беларус-892», 2011 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію машин серії НОМЕР_5, виданого ДІСГ в Кіровоградській області 04.12.2012 року.

В судовому засілання апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 визнав факт утримування ним трактора колісного «Беларус 892», оскільки вважає його спільним майном набутим в результаті спільної діяльності з ФГ «Сойченко В.Б.».

Зазначена обставина підтверджується також актом №1, складеним комісією на чолі з сільським головою Пурпурівської сільської ради Трохименком В.О. 04 березня 2016 року. (а.с. 144, том 1)

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано зобов'язав відповідача повернути позивачеві вказаний транспортний засіб.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується із запереченнями відповідача, викладеним ним в апеляційній сказі, що погрузчик скребковий ним не утримається, оскільки знаходиться у його батька ОСОБА_8

Зазначена обставина підтверджується актом №2, складеним комісією на чолі з сільським головою Пурпурівської сільської ради Трохименком В.О. 04 березня 2016 року, в якому зазначено, що зернопогрузчик знаходиться в приміщенні млину в с. Мар'янопіль.(а.с. 145, том 1)

Докази на посвідчення того, що вказаний млин належить відповідачу у справі відсутні.

Крім того, як пояснив відповідач ні він ні його батько не заперечують проти того, щоб передати вказане майно позивачу.

Отже, оскільки майно знаходиться у іншої особи, у суду не було правових підстав покладати на відповідача обов'язок повертати погрузчик позивачеві.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині витребування погрузчика та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зазначеної вимоги та, відповідно, зміні в частині розподілку судових витрат шляхом зменшення розмір судового збору до 1800 грн., який підлягає стягненню з ОСОБА_3 з підстав передбачених п.п. 2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарга, а саме, посилання на те, що суд при вирішенні справи не взяв до уваги покази свідків та твердження, що позивач частково визнав в суді факт спільної з ним діяльності не ґрунтуються на законі та доказах.

Враховуючи положення ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу в частині вирішення зустрічного позову і залишає рішення в цій частині без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення в цій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2016 року скасувати в частині витребування погрузчика, ухваливши в цій частині нове рішення та змінити в частині розподілу судових витрат.

Відмовити у задоволенні вимоги Фермерського господарства «Сойченко В.Б.» до ОСОБА_3 про витребування погрузчика скребкового вартістю 12 000 грн.

Зменшити розмір судового збору до 1800 грн., який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ФГ «Сойченко В.Б.».

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскарженим в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: