Провадження №2/263/471/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 р. Жовтневий районний суд м. Маріуполя під головуванням судді Ікорської Є.С. при секретарі Турчиній Н.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. Уточнений позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 у 2006 році були виконані зобовязання ОСОБА_2 перед ЗАТ «ПУМБ», зокрема сплачені грошові кошти за кредитним договором № 4837960 від 27.06.2006 р. за квитанціями: № 24 від 24.10.2006 р. - 2500,00 доларів США, № 55 від 24.11.2006 р. - 2500,00 доларів США, № 11 від 20.12.2006 р. - 2500,00 доларів США. Загалом за трьома квитанціям сплачено 7500,00 доларів США. 18.12.2015 року позивачем на адресу ОСОБА_2 була надіслана вимога про повернення боргу в розмірі 7500,00 доларів США зі строком повернення - 30 днів від дня отримання. Однак дана вимога, яка була отримана ОСОБА_2 22.12.2015 р. згідно з поштовим повідомленням і мала бути виконана останньою до 21.01.2016 року (включно) згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, залишена без належного реагування. Посилаючись на вимоги ст.1047, 1049 та 610, 612 ЦК України, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 172479 грн. та судові витрати.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні заявлені ним вимоги підтримав та пояснив, що у 2006 р. до нього звернулася відповідачка з проханням позичити грошові кошти на погашення кредиту. Він позичив їй кошти, заплативши за неї три кредитні платежі. 18.12.2015 р. він звернувся до відповідачки з вимогою про повернення займу, строк повернення якого встановлено у 30 днів. Раніше строк повернення займу не оговорювався. Відповідачка на момент займу коштів працювала бухгалтером-касиром, а він генеральним директором ТОВ «Марвей». У 2006 р. існували відносини за договором оренди автомобілів між ТОВ «Марвей» та відповідачкою. Правовідносини за договором займу були усними та підтверджуються квитанціями від 24.10.2006 р., 24.11.2006 р., 20.12.2006 р. Кошти він вносив до банку у доларах США, а не в гривні, тому конвертація гривні на долари не проводилася. Суму коштів в розмірі 7500 доларів США він перевів у гривні по курсу НБУ на день предявлення позову, тому просить суд стягнути з відповідачки саме цю суму.

Відповідачка, будучи допитана під присягою відповідно до вимог ст.184 ЦПК України, суду пояснила, що на момент укладення кредитного договору між нею і ПАТ «ПУМБ» вона працювала бухгалтером-касиром в ТОВ «Марвей», а ОСОБА_1 був її директором. На кредитні кошти вона придбала автобуси, яка здавала в оренду ТОВ «Марвей», за що отримувала орендну плату 30000-40000 грн. на місяць. На той час у ТОВ «Марвей» також були кредитні зобовязання перед ПАТ «ПУМБ» і коли ОСОБА_1 їздив до банку у своїх справах, вона йому також передавала грошові кошти у гривнях для внесення платежів за її кредитом. З позивачем у неї не було договірних зобовязань і вона ніколи не позичала у нього грошей, оскільки у цьому не було необхідності. Заборгованості за кредитом у неї не було, а навпаки вона погасила кредит достроково, оскільки щомісяця погашала кредит більшими сумами, ніж передбачав графік повернення кредиту. Вважає, що коли позивач вносив до каси банку її кошти у гривнях, їх конвертували у валюту кредиту, що відображено у квитанціях, а тому на квитанціях зазначено його прізвище. Внаслідок того, що жодного договору займу з позивачем вона не укладала, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що відповідачка оспорює договір займу, оскільки не має боргів перед позивачем. Позивач сплатив банку за трьома квитанціями не власні кошти, а кошти, надані йому відповідачкою у звязку із отриманням орендної плати від передачі в оренду належних їй транспортних засобів. При цьому позивачу передавалися не долари, а гривні, які при погашенні валютного кредиту конвертувалися банком. Позивач не надав доказів укладення угоди, оскільки квитанція підтверджує лише факт внесення не стороною кредитного договору грошових коштів для часткового погашення зобовязань за кредитним договором. Внаслідок відсутності письмового договору неможливо судити про предмет договору, його умови, строки погашення. Також заявила про застосування трирічного строку позовної давності. Просила у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 27.06.2006 р. між ОСОБА_2 з одного боку і ЗАТ «ПУМБ» з іншого боку було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит у сумі 66771 доларів США, договором також обумовлено поручительство з боку ТОВ «Марвей» (а.с11-17). Згідно з графіком погашення кредиту передбачено внесення щомісячно суми, яка в середньому дорівнює 1800 доларів США протягом 37 місяців (а.с.18-19).

Згідно з п.3.4. зазначеного договору надані банку грошові суми в рахунок повернення кредиту у валюті, відмінній ніж валюта кредиту, то при зарахуванні на рахунок обліку коштів банк здійснює конвертацію наданих коштів у валюту кредиту за курсом, встановленим банком на дату здійснення такої операції.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями ст. 528 ч.1 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У той же час відповідно до приписів ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Таким чином, документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням повернення позики та дати отримання коштів.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 6-1967цс15 від 11.11.2015 р., яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Позивач не надав суду доказів укладення договору займу, а квитанції підтверджують лише той факт, що він особисто вніс до банку грошові кошти для часткового погашення зобовязань відповідачки за кредитним договором. Отже, надані позивачем документи не містять зобовязання про повернення йому вказаних грошових коштів.

У системному аналізі з кредитним договором і графіком погашення кредиту з наданих суду квитанцій вбачається, що кредит мав бути погашений ОСОБА_2 27.06.2009 р., а фактично погашений на рік раніше 26.06.2008 р., що спростовує доводи позивача щодо наявності факту заборгованості і необхідності звернення відповідачки до позивача за позикою. З квитанцій також вбачається, що усі вони містять стандартну позначку в графі призначення платежу - «грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором», але у даному випадку позначку «заборгованість» слід ототожнювати з погашенням поточних платежів за графіком. Також усі квитанції містять вказівку на суму внесених для погашення коштів як в гривні, так і в доларах США, що згідно з умовами п.3.4. кредитного договору свідчить про проведення конвертації з гривні у валюту кредиту.

Таким чином, позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між ним і відповідачкою існували договірні відносини, повязані із наданням ним позики, а тому підстав для стягнення з ОСОБА_2 будь-яких коштів на користь позивача не вбачається.

Згідно зі ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважним причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки зібраними по справі доказами не підтверджуються доводи позивача, наведені в позовній заяві, позов задоволенню не підлягає саме за цих обставин, а не через сплив позовної давності.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 11, 57 - 60, 179, 209, 212-215, 218 ЦПК України; ст. ст. 203, 533, 627, 638, 1047-1049 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Є.С. Ікорська