Номер провадження: 22-ц/785/2954/16
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретарів Томашевської К.В., Ліснік Н.П., Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

02.08.2013 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 січня 2007 року сторони уклали договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 120 000,00 доларів США строком до 18 січня 2028 року зі сплатою 12,3% річних за користування кредитними коштами, а відповідач зобов'язався сплачувати мінімальні платежі, встановлені договором (далі - Кредитний договір).

Також позивач зазначив, що в забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, а також відшкодування збитків, пов'язаних із порушенням умов Кредитного договору, в цей же день, згідно п. 2 Кредитного договору Банк уклав з ОСОБА_4 договір поруки № 85952, згідно якого поручитель ОСОБА_4 поручилась за виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань у повному обсязі (далі - Договір поруки).

У зв'язку з тим, що позичальник належним чином свої обов'язки не виконував, станом на 02 липня 2013 року виникла прострочена заборгованість за Кредитним договором у розмірі 138 328,35 доларів США, що складає 1 105 658,50 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів, з яких:

1 136 92,16 доларів США, що становить 908 741,43 грн. - кредитна заборгованість;

24 636,19 доларів США, що становить 196 917,07 грн. - заборгованість по процентам;

25 790,30 грн. - пеня за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитом, з яких:

662,67 доларів США, що становить 5 296,73 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту;

2 563,94 доларів США, що становить 20 493,57 грн. - пеня за прострочення сплати процентів.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь солідарно заборгованість за Кредитним договором та судові витрати у справі.

Відповідач ОСОБА_3 надала до суду заперечення на позов, згідно яких просила суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на те, що у якості забезпечення виконання зобов'язань позичальником було надано банку в іпотеку нерухоме майно: квартиру № 26, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень. Відповідач проживала у наданій в іпотеку квартирі однією сім'єю з чоловіком ОСОБА_5 та двома малолітніми дітьми ОСОБА_5, ОСОБА_6, та свекром ОСОБА_7 (т.1. а.с.108-113).

31 січня 2011року помер свекр ОСОБА_7, а 19 жовтня 2011року помер чоловік ОСОБА_5

Після смерті чоловіка та свекра у відповідачки склалося вкрай скрутне становище, було втрачено джерело надходження грошових коштів, у зв'язку з чим виникла прострочена заборгованість за Кредитним договором та відсотками по кредиту. Через короткий проміжок часу відповідач ОСОБА_3 потрапила до психіатричної лікарні, де проходила систематичне лікування. Також відповідач зазначила, що жодний аркуш копії позовної заяви та доданих документів, надісланих їй судом, представником позивача не засвідчено належним чином.

Відповідач також зазначила, що довідки - розрахунки, долучені до позовної заяви позивача, підписані ОСОБА_8, тобто особою, яка не мала на це повноважень, з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 42 ЦПК України.

Також зазначила, що застосування подвійної відсоткової ставки на прострочений кредит є безпідставним та неправомірним, оскільки відсоткова ставка підвищувалась з 18 лютого 2011 року, хоча банк не мав права на це з 10 січня 2009 року.

Відповідно до розрахунку наданого банком сума всіх подвійних відсотків (24,6%), які безпідставно нараховувались за начебто існуючу прострочену заборгованість по кредиту, становить 24 636,19 доларів США, однак до стягнення підлягає тільки половина від суми подвійних відсотків - 24636,19 доларів США /2 = 12 318,10 доларів США.

Крім того, не підлягає до стягнення пеня, що не передбачена договором, а саме 662,67 + 2 563,94 = 3 226,61 доларів США, оскільки відповідно до п. 8.1. діючого Кредитного договору пеня нараховується в розмірі подвійної ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Відповідно до розрахунку, наданого банком, позивач безпідставно вимагає нараховану в валюті на валюту (а не еквівалент) пеню, не враховуючи що офіційний обмінний курс мав визначатися для кожного місяця окремо.

Відповідач ОСОБА_4 надала до суду заперечення на позов, просила суд відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що ОСОБА_4 не була жодним чином проінформована позивачем щодо необхідності виконання зобов'язань за Договором поруки, у тому числі, як того вимагає встановлений Договором поруки п.2.2., п.5.7. порядок повідомлення позивачем поручителя щодо необхідності такого виконання (т.1, а.с.114-117).

Крім того, ще однією обставиною, наявність якої свідчить про відсутність вини ОСОБА_4, є непред'явлення позивачем до неї вимог щодо сплати пені за порушення зобов'язань за Договором поруки.

Враховуючи те, що позивачем були заявлені позовні вимоги до ОСОБА_3 в липні 2013 року, у зв'язку з невиконанням останнім зобов'язань за Кредитним договором, стосовно стягнення всієї суми заборгованості достроково, а станом на 09 грудня 2014 року ОСОБА_4 досі не було повідомлено, в порядку передбаченому договором поруки, про необхідність виконання кредитних зобов'язань за ОСОБА_3, то відповідно до ч. 4. ст. 559 ЦК України договір поруки №85952 від 18 січня 2007 року є припиненим.

Представник позивача заперечував проти позиції відповідачів, пославшись на правову позицію Верховного Суду України по справі №6-263цс15 від 07 жовтня 2015 року. Крім того, представник позивача вказав, що в матеріалах справи мають місце копії поштових повідомлень від банку на адресу відповідачів про направлення вимог щодо погашення заборгованості.

Оскільки представники відповідачів заперечували свої підписи на означених копіях, суд зобов'язав представника позивача надати суду для огляду оригінали цих поштових повідомлень, однак вимога суду представником позивача виконана не була.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» було відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «УкрСиббанк» не довів факту надання в кредит коштів ОСОБА_3, посилаючись на те, що в матеріалах справи наявна лише довідка-розрахунок заборгованості.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п.1.5. Кредитного договору «Кредит у розмірі 120 000 доларів США надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1».

Крім того, ОСОБА_3 на протязі всього часу розгляду справи не заперечувала факту отримання грошових коштів в кредит від ПАТ «УкрСиббнк», погашала кредит, однак через скрутне матеріальне становище в подальшому була позбавлена матеріальної можливості його погашати.

Зазначені обставини безспірно свідчать про отримання ОСОБА_3 від ПАТ «УкрсСиббанк» за Кредитним договором грошових коштів у сумі 120 000 доларів США.

Іншою підставою для відмови в позові було те, що суд вважав припиненим Договір поруки, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 в день укладення Кредитного договору, тобто 18 січня 2007 року.

З таким висновком суду також не погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Так, як було зазначено вище, строк виконання боржником основного зобов'язання був встановлений Кредитним договором - 18 січня 2028 року.

Таким чином, враховуючи, що позивач мав право пред'явити позов до поручителя до зазначеної дати, пред'явлення ним позову 02.08.2013 року свідчить про те, що Договір поруки не був припиненим.

Однак, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що оскільки позивач не довів факту направлення відповідачам вимоги про необхідність дострокового погашення кредитної заборгованості, то Договір поруки є припиненим.

Так, в матеріалах справи дійсно є копії поштових повідомлень від 10.07.2013 року про направлення відповідачам письмових вимог про необхідність дострокового погашення кредитної заборгованості (т.1,а.с.132-133), однак відповідачі заперечували факт отримання цих повідомлень.

У зв'язку з цим, в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 надав суду клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи на предмет встановлення, чи належить будь-який із підписів ОСОБА_4, виконаних на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення від 10.07.2013 року, де в якості відправника виступає ПАТ «УкрСиббанк», а в якості найменування та поштової адреси адресата зазначене ПІБ та адреса ОСОБА_4?

Проте, ухвалою колегії суддів від 19.05.2016 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено з тих підстав, що у вказаному рекомендованому повідомленні не зазначено, що ОСОБА_4 здійснює особистий підпис про вручення їй поштового повідомлення, а мається лише відмітка працівника поштового зв'язку про вручення поштового повідомлення особисто ОСОБА_4, що засвідчено підписом працівника поштового зв`язку.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у відповідності до абз. 3 п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, в даному випадку не має правового значення факт направлення позивачем та отримання відповідачами письмових вимог про необхідність дострокового погашення кредитної заборгованості, оскільки на час пред'явлення позовних вимог шестимісячний строк пред'явлення вимоги від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, не настав.

Що стосується посилання представників відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на те, що довідки-розрахунки, які були долучені до позовної заяви, підписані особою, яка не мала на це повноважень - ОСОБА_8, з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 42 ЦПК України, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, ОСОБА_8 діяв від імені ПАТ «УкрСиббанк» на підставі довіреності, виданої останнім 18 січня 2013 року та яка діяла до 31 грудня 2013 року (т.1. а.с.31-32). Згідно цієї довіреності ОСОБА_8 був наділений усіма правами, що надані законодавством України позивачу, цивільному позивачу, відповідачу, третій особі. При цьому, вказаною довіреністю не передбачені будь-які обмеження ОСОБА_8 на підписання від імені ПАТ «УкрСиббанк» довідки-рахунку кредитної заборгованості.

Також безпідставними є доводи представників відповідачів про те, що ПАТ «УкрСиббанк» незаконно застосував подвійну відсоткову ставку на прострочений кредит (24,6%), з посиланням на те, що відсоткова ставка підвищувалась з 18 лютого 2011 року, хоча банк не мав права на це з 10 січня 2009 року.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що згідно розрахунку заборгованості процентна ставка у подвійному розмірі не застосовувалась, а визначалась у розмірі 12,30 %, та на прострочену заборгованість - у розмірі 17%, тобто підвищеною на 4,7%, як то передбачено п. 8.1 Кредитного договору.

Зазначені обставини підтверджені Висновком № 2228/2229 судово-економічної експертизи від 31 серпня 2015 року, згідно якої нараховані проценти за користування кредитними коштами склали 24 168,77 доларів США (т.1, а.с.180-190).

Дана сума заборгованості по процентам була розрахована експертом, із ставки 12,3 %, а також на прострочену суму заборгованості - збільшену на 4,7 відсотків, що передбачено п.8.1 Кредитного договору.

При цьому, погодження збільшення процентної ставки на 4,7 % у випадку порушення зобов'язання Позичальником в частині несплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому ніж передбачено цим Договором, з боржником або поручителем, умовами Кредитного договору не передбачено.

Зазначені обставини підтверджуються розрахунком експерта щодо існуючої кредитної заборгованості, який мається в матеріалах справи (т.1, а.с.191-194).

Таким чином, посилання відповідачів на те, що позивач здійснив розрахунок заборгованості, застосовуючи підвищену процентну ставку - 24,6 %, є необґрунтованим і безпідставним.

З огляду на викладене, колегія суддів частково погоджується з доводами позивача стосовно суми кредитної заборгованості відповідачів, процентів за користування кредитом та пені, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку.

При цьому, колегія суддів враховує, що даний розрахунок заборгованості частково співпадає з вищевказаним Висновком судово-економічної експертизи від 31 серпня 2015 року, який прийнятий колегією суддів у повному обсязі (т.1,а.с.190).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами відповідачів про те, що пеня має розраховуватись лише в національній валюті України.

Так, за змістом ч. 1 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті може застосовуватись тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

У відповідності до ст.ст.3,4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року № 534/96-ВР розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), що діяла у період, за який сплачується пеня.

Виходячи з того, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який виплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов'язано з розміром облікової ставки НБУ, а чинним законодавством України НБУ не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України - гривні.

Що стосується доводів відповідачів про те, що вимоги позивача щодо стягнення пені за прострочення виконання зобов'язання, мають бути задоволені частково, а саме лише в частині нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, то вони є обгрунтованими.

Таким чином, колегія суддів виходить саме із вказаного розміру пені, сума якої розрахована експертом при проведенні ним вищевказаної судово-економічної експертизи і складає 20 106,81 грн. (т.1. а.с.195-201).

Що стосується Виписки за Кредитним договором станом на 14.04.2016 року, який наданий представником ОСОБА_4 - ОСОБА_9, то колегія суддів не приймає його до уваги з тих підстав, що у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду є питання щодо стягнення з відповідачів кредитної заборгованості, яка виникла станом на 02.07.2013 року, у загальній сумі 138 328,35 доларів США, що за курсом НБУ склала 1 105 658,50 грн.

Таким чином, долучена до матеріалів справи Виписка позивача по заборгованості відповідачів по Кредитному договору не підлягає дослідженню судом апеляційної інстанції, оскільки дані в ній виходять за межі позовних вимог.

Про зазначені обставини детально викладено в ухвалі колегії суддів від 24.05.2016 року про відмову у призначенні судової економічної експертизи (т.2, а.с. 98-100).

Що стосується вимог відповідачів про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, які заявлені ними в заперечення на позовну заяву (т.1, а.с. 108-117), то колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 здійснила останній платіж по погашенню кредитної заборгованості 20.12.2010 року, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості за Кредитним договором (т.1, а.с.18).

З цих підстав, доводи ОСОБА_3 про те, що останній платіж нею здійснено 02.03.2009 року, спростовується матеріалами справи.

Таким чином, трирічний строк позовної давності до основної заборгованості та процентів за користування кредитними коштами, спливав 20.12.2013 року, тобто позивач мав право звернутись до суду за захистом своїх прав саме до зазначеної дати.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 31 липня 2013 року, про що свідчить штамп на конверті про відправлення до суду позовних матеріалів (т.1, а.с. 39), то трирічний строк ним не був пропущений.

Що стосується позовних вимог про стягнення суми пені, то вона розрахована як позивачем, так і судовим експертом в межах строку позовної давності, тобто за один рік, що відповідає вимогам, передбаченим п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

З підстав викладеного, у колегії суддів відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, як основної, так і спеціальної.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає, доводи апеляційної скарги його спростовують, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованість по кредиту у сумі 113 692,16 доларів США, нараховані проценти за користування кредитом у сумі 24 168,77 доларів США та пеню за порушення строків сплати нарахованих відсотків у сумі 20 106,81 грн.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів також вважає за необхідне розподілити між сторонами судові витрати, як того вимагає ст. 88 ЦПК України.

Так, при зверненні до суду з позовом позивачем сплачено 3441 грн., за подання апеляційної скарги - 3785,10 грн., а всього сплачено 7226,10 грн.

Таким чином, враховуючи, що колегія суддів ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк», судовий збір у сумі 7226,10 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках, тобто з кожного по 3613,05 грн.

Разом з тим, оскільки відповідач ОСОБА_4 звільнена від сплати судового збору як інвалід 2-ї групи (т.2, а.с.96), то судовий збір у сумі 3613,05 грн. слід компенсувати на користь ПАТ «УкрСиббанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 09 грудня 2015 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №0 від 18 січня 2007 року, яка станом на 02.07.2013 року складає 137 860,93 доларів США та 20 106,81 грн., у тому числі:

сума кредиту - 113 692,16 (сто тринадцять тисяч шістсот дев'яносто два долара США 16 центів), що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 908 741,43 грн. (дев'ятсот вісім тисяч сімсот сорок одна гривня 43 копійки);

нараховані проценти за користування кредитом - 24 168,77 (двадцять чотири тисячі сто шістдесят вісім доларів США 77 центів), що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ складають 193 180,98 грн. (сто дев'яносто три тисячі сто вісімдесят гривень 98 копійок);

пеня за порушення строків сплати нарахованих відсотків у сумі 20 106,81 грн. (двадцять тисяч сто шість гривень 81 копійка).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 3613,05 грн. (три тисячі шістсот тринадцять гривень 05 копійок).

Судовий збір у сумі 3613,05 грн. (три тисячі шістсот тринадцять гривень 05 копійок), від сплати яких звільнена ОСОБА_4, компенсувати на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко