22-ц/775/709/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Сараєв І.А. Категорія 39 Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Лісового О.О., Ткаченко Т.Б.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 червня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради про визнання права на спадщину на самочинно збудоване майно,

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2012 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самовільно переобладнаний будинок в порядку спадкування. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 08 серпня 2010 року помер його батько ОСОБА_4, якому належав будинок №49 по вул.Мелітопольській у м.Маріуполі. Він фактично прийняв спадщину у вигляді спірного будинку, оскільки проживав разом із спадкодавцем на день його смерті. Після смерті батька відкрилась спадщина на нерухоме майно, але позивач вчасно не оформив прийняття спадщини у встановленому законом порядку, оскільки на той час на земельній ділянці за вказаною адресою було самочинно збудоване майно. Просив визнати за ним право власності на спадкове майно у нинішньому вигляді, оскільки самочинно перебудований будинок і зведені ним споруди не порушують прав та інтересів інших осіб.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 червня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради про визнання права на спадщину та визнання права власності на самовільно зведені споруди задоволені. Визнано за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого 08 серпня 2010 року, на житловий будинок літ. Д-1, крильце літ. д, гараж літ. Ж-1, навіс літ. Е-1, сарай літ. 3-1, розташовані на земельній ділянці по вул. Мелітопольській, будинку №49, м.Маріуполя з належними надвірними будівлями та спорудами. Визнано за ОСОБА_3 право власності на будинок №49 по вул.Мелітопольській в м.Маріуполі.

Не погоджуючись з рішенням від 07 червня 2012 року, ОСОБА_2, як особа, що не брала участі у справі, але судом вирішене питання про її права та обов'язки, звернулась до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність оскаржуваного рішення, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позовних вимогах ОСОБА_3 в повному обсязі.

В скарзі заявник зазначала, що у порушення ст.ст. 213-215 ЦПК України суд ухвалив незаконне рішення, оскільки з'ясував обставини по справі не в повному обсязі. ОСОБА_2 вказує, що вона є співвласником домоволодіння та земельної ділянки №51 по вул.Мелітопільській, яка межує з домоволодінням ОСОБА_3 Самочинно збудована споруда позивача - гараж Ж 1 не відповідає «Протипожежним вимогам» ДБН 360-92**, порядку «Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень», представляє небезпеку для її власного будинку, тобто, порушує її законні права та заважає безпечному володінню та користуванню своїм нерухомим майном, оскільки заявниця тепер вимушена проживати на відстані 0,80 м. від гаражу (Ж-1), який є об'єктом підвищеної пожежонебезпеки. Крім того, рішення ухвалено з грубим порушенням норм матеріального права.

Згідно із статтею 13 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності представника відповідача - Маріупольської міської ради, належним чином рекомендованою поштою повідомленого про час та місце розгляду справи в апеляційному суді, який не повідомив про причини неявки, заяв про відкладення розгляду справи не направляв.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5, які просили задовольнити апеляційну скаргу, пояснення позивача, який заперечував проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Зі справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4, який помер 08 серпня 2010 року, відкрилася спадщина на будинок, розташований за адресою: м. Маріуполь, вул. Мелітопольська 49, який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 1999 року, нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за № 1-210 (а.с.11, 13).

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщини, якщо протягом шестимісячного строку з дня її відкриття, він не заявив про відмову від неї.

Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом та фактично прийняв спадщину оскільки постійно мешкав в будинку.

Між тим, матеріали справи не містять жодних відомостей, які б підтверджували, що позивач, який дійсно є спадкоємцем першої черги, є єдиним спадкоємцем, оскільки спадкова справа стосовно спадкодавця судом не перевірялася. Також в справі відсутні підтвердження факту, що позивач постійно проживав разом із спадкодавцем на час його смерті. Напроти, згідно з паспортними даними про реєстрацію позивача, він з 11.01.1996 року і на час звернення до суду з даним позовом був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.3).

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. А згідно з положеннями п.24 особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК.

Отже, висновок суду про те, що позивач фактично прийняв спадщину, оскільки проживав разом із спадкодавцем на час його смерті, тому має право на визнання за ним права на спадкове майно, не відповідає фактичним обставинам справи.

Звертаючись до суду з позовом про визнання за ним права власності по праву спадкування, ОСОБА_3 вказував, що після смерті батька успадкував будинок по вул..Мелітопільській в м.Маріуполі та на земельної ділянці домоволодіння самочинно побудував будинок літ Д-1, крильце літ д, гараж літ Ж-1, навіс літ Е-1, сарай літ З-1 на вказане нерухоме майно просив визнати за ним право власності.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Як вбачається з довідки Маріупольського БТІ № 75 від 22.03.2012 року, в будинку № 49 по вул. Мелітопольській самовільно збудоване: житловий будинок літ. Д-1, крильце літ. д, гараж літ. Ж-1, навіс літ. Е-1. сарай літ. 3-1 (а.с.5). Це ж відображене в технічному паспорті житлового будинку за вказаною адресою (а.с.6-10).

При ухвалені оскаржуваного рішення, суд, беручи до уваги те, що ОСОБА_3 постійно проживав у спадковому будинку та фактично прийняв спадщину, але через самовільну забудову позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, визнав за ним право власності на спадкове майно та самочинно побудоване майно.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів також погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26?32 Закону № 3038-VI.

Відповідно до абз.2 ч.2 , ч.3 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту його прийняття до експлуатації, якщо прийняття цього майна до експлуатації передбачено договором або законом. До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

За вимогами ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно лише за наявності спору може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво.

Згідно з нормами ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 39 цього закону та п.2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого Постановою КМУ України від 13 березня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що належать до І-ІІІ категорій складності та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації. Відповідно до п.10,11,12 вказаного Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів у разі, коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію згідно з цим порядком, і експлуатація обєктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Відповідно до вимог ст.24 Закону України «Про планування і забудову території» фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво обєктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, зобовязані отримати від виконавчих органів відповідних рад, дозвіл на будівництво. Статтею 30-1 цього ж закону передбачено, що зведені споруди не можуть експлуатуватися без прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів на підставі сертифікату відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про архітектурну діяльність» Державна архітектурно-будівельна інспекція та її територіальні органи здійснюють архітектурно-будівельний контроль.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач звертався до Державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області з питання прийняття спірних побудов в експлуатацію.

Тобто, вирішуючи справу щодо самочинного будівництва, суд повинен перевіряти загальні умови, дотримання яких вимагається під час будівництва обєкта нерухомості, в тому числі наявності права на земельну ділянку, на якій ведеться нове будівництво, дотримання цільового призначення та дозволеного використання земельної ділянки, наявність затвердженої в установленому порядку проектної документації, яка є підставою для видачі дозволу на будівництво, дозвіл на будівництво, дотримання правил, нормативів, прав та законних інтересів інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем таких доказів суду першої інстанції не надано.

Згідно з п. 6 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку, на нього не може бути звернено стягнення по виконавчих документах, в тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Відповідно до п.3.2 листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», задоволення судом позову про визнання за спадкоємцем права власності на самочинне будівництво зумовлює виникнення цього права у позивача, а не констатує його перехід у порядку спадкування, тому є неналежним способом захисту прав спадкоємців, якщо право звернутися до суду з вимогою про визнання права власності не належало спадкодавцеві (частини 3, 5 ст. 376 ЦК).

При здійсненні спадкодавцем самочинного будівництва (ч. 1 ст. 376 ЦК) до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. У разі визнання судом права власності на самочинно зведену будівлю за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій ця будівля розміщена, до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (ч. 6 ст. 376 ЦК). До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов'язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану (частини 4, 7 ст. 376 ЦК).

Право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.

Згідно з п.9 Прикінцевих та й перехідних положень ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, цивільних будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, до 31.12.2012 року здійснювалися безоплатно інспекціями ДАБК за результатами технічного обстеження будівельних конструкції інженерних споруд таких об'єктів за наявності документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якому розміщений об'єкт, протягом 30 днів з моменту подачі заяви. Порядок прийняття в експлуатацію таких об'єктів і проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж визначається центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування і архітектури.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91 був затверджений Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які побудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних систем.

Згідно з п.п.3.1, 3.2., 3.5 цього Порядку прийняття в експлуатацію об'єктів здійснювалося безоплатно Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами за результатами технічного обстеження і їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт.

З пояснень позивача колегією суддів встановлено, що ним самочинно, без дозволу на виконання будівельних робіт проведено будівництво на земельній ділянці за адресою м. Маріуполь, вул. Мелітопольська, 49.

Згідно з додатками до апеляційної скарги, заявник ОСОБА_2 є співвласницею домоволодіння №51, що розташоване за адресою: м. Маріуполь, вул. Мелітопольська, на підставі договору дарування від 30 липня 1993 року, а також є власником суміжної із домоволодінням №49 земельної ділянки на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення Маріупольської міської ради від 18.02.1998 року (а.с.42-44).

З експертного висновку № 12-и від 06 червня 2016 року вбачається, що гараж, розташований на ділянці № 49 по вул. Мелітопольскій розташований по кордоні з суміжним ділянкою № 51 по вул. Мелітопольскій в Маріуполі і по лінії огороджень з боку вулиці Мелітопольської. Відстань від бокової стіни досліджуваного гаража до житлового будівництва № 51 по вул. Мелітопольської становить 0,80 м. Домобудівництво № 51 по вул. Мелітопольскій має III ступінь вогнестійкості. Гараж, розташований на ділянці № 49 по вул. Мелітопольскій в Маріуполі, не відповідає п.п.3.25 *, 7.50, таблиці 7.5 і додатку 3.1 «Протипожежні вимоги» ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень » щодо житлового будівництва № 51 по вул. Мелітопольскій (а.с.38-41).

З висновку експертної оцінки стану збудованих конструкцій від 14 травня 2012 року, який був складений на основі звернення ОСОБА_3 вбачається, що в цілому технічний стан будівельних конструкцій житлового будинку «Д-1», ганку «д», гаражу «Ж-1», навісу «Е-1», сараю «3-1», розташованих за адресою: м. Маріуполь, Приморський р-н, вул. Мелітопольська 49, забезпечує їх безпечну та надійну експлуатацію. Однак разом із тим вказано, що невідповідність розміщених на ділянці сараю «3-1», навісу «Е-1», гаража «Ж-1» вимогам ДБН 360-92**«Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень» ускладнює здійснення догляду за будівлями і виконання їх поточного ремонту, але не погіршує технічний стан будівель (а.с.16-18).

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що оскаржуваним рішенням суду про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, зведене без дотримання правил містобудування, порушені її права як законного власника суміжного домоволодіння, є обґрунтованими.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач посилався на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 надавала суду заяву від 21.05.2012 року про свою згоду із спорудженням ним гаражу літ Ж-1 на межі із домоволодінням №51. Як пояснила колегії суддів Дорошенко Т.І., вона не давала жодних заяв ОСОБА_3, не підписувала заяву, що міститься в матеріалах справи нібито від її імені, більш того, заперечувала проти такого розташування гаражу ще під час його побудови. Такі обставини позивачем нічим не спростовані, зазначена заява, що міститься у справі, ніким не завірена, а ОСОБА_2 в розгляді справи в суді першої інстанції участі не приймала.

Відповідно до положень ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального права - скасуванню з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

У відповідності до положень ст.88 ЦПК України у звязку із задоволенням апеляційної скарги, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 у відшкодування понесених витрат на оплату судового збору за апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції підлягає стягненню документально підтверджена сума 243,60 грн..

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 червня 2012 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування по закону після смерті ОСОБА_4, померлого 08 серпня 2010 року, на житловий будинок літ. Д-1, крильце літ. д, гараж літ. Ж-1, навіс літ. Е-1, сарай літ. 3-1, розташовані на земельній ділянці по вул. Мелітопольській 49 м. Маріуполя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судового збору 243,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Судді :

ОСОБА_1

ОСОБА_7

ОСОБА_8