Номер провадження: 22-ц/785/343/16
Головуючий у першій інстанції Погрібний С. О.
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Артеменка І.А.,

з участю секретаря Ярахмедова Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Малого підприємства «Віртус» до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко», ОСОБА_2, третя особа Національний Банк України про визнання недійсним договору поруки за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» про відстрочення сплати судового збору за апеляційної скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року,-

встановила:

20 квітня 2015 року представник МПП «Віртус» звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ПАТ АБ «Порто-Франко», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки, посилаючись на те, що між МПП «ВІРТУС» та ПАТ АБ «Порто-Франко» 11 березня 2013 року укладений кредитний договір № 180/1-13, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відзивної реверсивної кредитної лінії на поточні потреби у сумі в 225 000,0 доларів США на строк з 11.03.2013 року до 10.03.2014 року зі сплатою процентів за користування кредитом - 14% річних.

13.03.2013 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно з положеннями якої збільшено суму кредиту до 450 000,0 доларів США.

11 березня 2014 року укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, згідно з положеннями якої змінено строк повернення кредитних коштів на 09.03.2015 року та змінено окремі положення кредитного договору.

МПП «Віртус» взяв на себе кредитні зобов'язання перед банком, які, згідно з п.п.2.2 п.2 розділу 2 кредитного договору з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №1, забезпечені заставою нерухомого майна, зокрема, нежитлових приміщень № 502 першого поверху і підвалу № 501 в літ. А, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, та нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 62,9 кв.м., і першого поверху, загальною площею 522,5 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3.

При цьому, стало відомо, що між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_2 28 січня 2015 року укладено договір поруки № 28-01-2015/1/4, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов'язується відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання зобов'язань МПП «ВІРТУС» за вказаним кредитним договором в межах суми забезпечення в 100,0 гривень.

Позивач вважає зазначений договір таким, що укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а отже, є недійсним.

Представник відповідача ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» позовні вимоги не визнав.

Справу розглянуто у відсутність відповідача ОСОБА_2

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року позов задоволено.

ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО», вважаючи рішення незаконним та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, 26.11.2015 року надав до суду апеляційну скаргу про скасування рішення з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне їх відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 11 березня 2013 року між МПП «ВІРТУС» та ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» укладено кредитний договір №180/1-13, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відзивної реверсивної кредитної лінії на поточні потреби у сумі 225 000 доларів США на строк з 11.03.2013 року до 10.03.2014 року зі сплатою процентів за користування кредитом - 14% річних /а.с.9-14/.

13.03.2013 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно з положеннями якої збільшено суму кредиту до 450 000 доларів США /а.с.15/.

11 березня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, згідно з якою змінено строк повернення кредитних коштів на 09.03.2015 року та змінено окремі пункти кредитного договору/а.с.16/.

Позивач взяв на себе кредитні зобов'язання перед банком, які, згідно з п.п.2.2 п.2 розділу 2 кредитного договору з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №1, забезпечені заставою нерухомого майна - нежитлових приміщень № 502 першого поверху і підвалу № 501 в літ. А, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, та нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 62,9 кв. м., і першого поверху, загальною площею 522,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3.

28 січня 2015 року між ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 28-01-2015/1/4, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов'язався відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання зобов'язань МПП «ВІРТУС» за кредитним договором /а.с.17-20/.

Згідно з п.1.3 зазначеного договору поруки, зобов'язання поручителя за договором забезпечується належними йому коштами у розмірі 100 гривень, на які може бути звернено стягнення у порядку, встановленому чинним законодавством України.

На підставі зазначеного договору поруки банк звернувся до Димитровського міського суду Донецької області з позовом до МПП «Віртус», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості /а.с.25/, що було зумовлено місцем реєстрації фізичної особи ОСОБА_2, згідно з положеннями статей 109 та 113 Цивільного процесуального кодексу України про визначення територіальної підсудності, якою є АДРЕСА_1.

23.04.2015 року, вже після звернення МПП «Віртус» до Приморського районного суду з позовом до ПАТ АБ «Порто-Франко», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки, ухвалою Димитровського міського суду Донецької області позов ПАТ АБ «Порто-Франко» залишено без розгляду за заявою представника банку /а.с.42-43/.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з правовою позицією, викладеною у п.20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, з урахуванням статей 553 - 554 ЦК договір поруки укладається кредитором за зобов'язаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем.

Оскільки позичальник є не стороною договору поруки, а стороною у зобов'язанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обов'язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки.

Разом із тим це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов'язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо.

Так, згідно з п.п.3.4.4. оспорюваного договору поручитель має право вимагати від позичальника компенсації прямих збитків, понесених у зв'язку з відповідальністю за нього, а також упущеної вигоди та інших витрат.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наведеним пунктом оспорюваного договору значно розширюються обов'язки позивача, що, на думку колегії суддів, доводить заінтересованість позивача у розгляді судом та визнанні вказаного правочину недійсним відповідно до положень ч.3 ст.215 ЦК України, що і надає право МПП «ВІРТУС» звернутись до суду із вказаним позовом.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.234 ЦК України, правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За змістом правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Як вбачається з матеріалів справи, сума кредитних зобов'язань за кредитним договором з урахуванням доповнень до нього становить 450 000 доларів США, тобто істотну за розмірами суму грошових коштів.

При цьому, виконання своїх зобов'язань позивач гарантував іпотекою нерухомого майна, що у цьому випадку є належним співмірним видом забезпечення виконання позивачем кредитних зобов'язань.

Натомість, як вірно зазначив суд першої інстанції, поручителем в оспорюваному договорі поруки виступає фізична особа, 1992 року народження, яка має віддалене від сторін кредитного договору місце проживання, недоведений достатній майновий стан та відсутність будь-яких правових зв'язків із позивачем, що, безсумнівно, надає підстави зробити висновок про відсутність у цієї особи як мети виконувати свої зобов'язання за договором, так і фактичної можливості (оскільки протилежне представником банку в судовому засіданні не доведене).

Також судом першої інстанції вірно звернуто увагу на той факт, що сума забезпечення договору у межах 100 гривень у порівнянні із сумою кредиту в 450 000 доларів США не може вважатися дієвим способом забезпечення виконання такого зобов'язаня, що додатково свідчить про фіктивність вчинення такого правочину.

Зазначена угода укладена банком виключно для того, щоб створити уявлення про існування дійсних правових підстав для звернення до суду з позовом до позивача (в цьому провадженні) за місцем проживання уявного поручителя.

Такі дії банку свідчать про порушення прав позивача на доступ до правосуддя, оскільки банком штучно створювалися підстави для звернення з власним позовом до будь-якого суду першої інстанції в межах території України.

За статтею 6 Європейської конвенції з прав людини кожна особа має право на незалежний і безсторонній суд, встановлений законом. З огляду на це можливий відповідач у цивільній справі має бути обізнаний про перелік уповноважених судових органів, які вправі розглядати такий спір. В ситуації, коли боржник у вказаних кредитних зобов'язаннях є необізнаним про існування інших поручителів у власному зобов'язанні, а, відповідно, є необізнаним з переліком уповноважених судових органів, що вправі здійснювати розгляд такого спору, створюють непевність у правовому статусі позивача (за цим провадженням), що в цілому призводить до порушення його права на доступ до правосуддя.

Забезпечення порушеного на момент укладення договору поруки основного зобов'язання.

Отже, на момент укладання оспорюваного договору поруки, обидві сторони договору розуміли заздалегідь, що він не буде виконаним, а реальною метою банку була зміна територіальної підсудності на випадок судового врегулювання спору із позивачем, про що свідчить і дата укладення вказаного договору - 28.01.2015 року.

При цьому, договір кредиту укладено між банком та МПП «Віртус» 11.03.2013 року.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, у зв'язку з чим повинна існувати можливість (вірогідність) того, що боржник виконає свій обов'язок.

Враховуючи зазначене, укладення оспорюваного договору поруки фактично свідчило про поручительство у зобов'язанні, яке вже порушене основним боржником, що не відповідає правовій меті та сенсу поруки відповідно до встановлених вимог ЦК України.

Як вбачається з п.п.3.1.1 п.3.1 розділу 3 зазначеного договору поруки, кредитор зобов'язується у випадку невиконання позичальником ( МПП «ВІРТУС») забезпеченого порукою зобов'язання направити поручителю письмову вимогу з визначеним обсягом невиконаного позичальником відповідного зобов'язання. Крім того, банк має право, згідно з п.3.2, у випадку невиконання позичальником зобов'язань, передбачених договором кредиту, не пізніше наступного робочого дня з моменту настання строку виконання зобов'язань, вимагати від поручителя, як солідарного боржника, виконання зобов'язання позичальника, згідно з п.1.1 цього договору.

Разом з тим, будь-яких вимог банком до ОСОБА_2 не пред'являлось, ані щодо виконання його грошового зобов'язання як поручителя, ані щодо виконання кредитного зобов'язання позичальника. Отже, банк як не виконав обов'язку за договором, так і не скористався правом, наданим ним.

Також заслуговують на увагу доводи позивача, що хоча за рішенням господарського суду Одеської області від 12 травня 2015 року права кредитора за кредитним договором, укладеним 11 березня 2013 року між ППП «ВІРТУС» та ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» №180/1-13, визнані за Національним банком України, й це рішення суду набрало законної сили згідно з рішенням Одеського апеляційного господарського суду 27 серпня 2015 року, втім, банк продовжив свою протиправну практику. Зокрема, банк звернувся 27 серпня 2015 року з позовом до Інгулецького районного суду міста Кривий Ріг Дніпропетровської області, за яким відкрито провадження 27 жовтня 2015 року.

Наведене свідчить, що банк визнає себе належним кредитором за названим кредитним договором №180/1-13, реалізуючи повною мірою свої права уповноваженої та належної особи в цьому зобов'язанні.

Таким чином укладення й використання наслідків укладення таких недійсних правочинів штучно створюють для банку правові можливості, що призводить до зловживання цією організацією своїми уявними або реальними правами з метою завдати шкоди позивачу.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сторони оспорюваного договору не вчиняли жодних дій для здійснення правочину та не мали на меті їх вчиняти, що беззаперечно вказує на його фіктивність, у зв'язку із чим позов МПП «ВІРТУС» є обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, банком не надано доказів в підтвердження своїх доводів та заперечень та спростування доводів МПП «Віртус».

Виходячи з викладеного, висновок суду відповідає обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального і процесуального права, які ним правильно застосовані.

При цьому, доводи скарги та матеріали справи не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Скаржникне надав жодних доказів, які б обґрунтовували та підтверджували ті обставини, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Таким чином, приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржниками норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді В.Д.Коротков

І.А.Артеменко