Справа № 307/665/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Готри Т.Ю., Леска В.В.

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 31 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Біловарської сільської ради, Тячівської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права на обов'язкову частку у спадковому майні, -

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд з даною позовною заявою.

В обґрунтування позову посилається на те, що згідно дубліката свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 27.07.2011 р., житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1, належав її батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частини на праві приватної власності.

Після смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишилася спадщина, яка складається з 1/2 частин житлового будинку АДРЕСА_1 і який успадкувала ОСОБА_2 на підставі заповіту складного від імені матері.

На день смерті ОСОБА_5 спадкоємцями була вона - позивачка, її батько ОСОБА_4 та сестра ОСОБА_2 Брат ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Вона з 1998 року є інвалідом ІІ групи загального захворювання через що має право на обов'язкову частку.

Таким чином, вона має право на спадкування 1/2 частки майна, яке належало матері.

Батько на спадщину за покійною дружиною не претендував. ІНФОРМАЦІЯ_3 він помер і залишив їй у спадщину належну йому 1/2 частину спірного житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НАН № 313945 від 01.07.2015 р. та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 01.07.2015 р. вона прийняла спадщину за батьком.

Через 40 днів з дня смерті матері вона звернулася в Біловарську сільську раду з приводу спадщини та під диктовку секретаря виконкому Біловарської сільської ради Войтенко Г.В. написала заяву, що вона є спадкоємцем за покійною матір'ю і приймає спадщину. Войтенко Г.В. сама запропонувала віднести її заяву в нотконтору та запевнила, що їй не потрібно особисто їхати до нотаріуса в м. Тячів.

На той час Войтенко Г.В. нічого їй не казала про заповіт на користь сестри, тому про нього вона дізналася лише в квітні 2015 року, коли почала збирати правовстановлюючі документи необхідні для нотаріального оформлення спадщини за заповітом батька.

Таким чином оспорюваним свідоцтвом на право на спадщину порушено її права на спадщину після смерті матері.

Посилаючись на викладене просила суд: 1) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.12.2014 р., видане на ім'я ОСОБА_2 2) визнати за нею право на обов'язкову частку у спадщині після смерті матері на у розмірі 1/4 частини спадкового майна.

Рішенням Тячівського районного суду від 31 травня 2016 року даний позов задоволено частково. Визнано недійним та скасовано свідоцтво про право на спадщину видане 16.12.2014 р. на ім'я ОСОБА_2, на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами з адресою АДРЕСА_1, в частині 1/8 частини будинку, або 1/4 частини спадкової маси. Визнано за ОСОБА_3 право на обов'язкову частку у спадщині, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 і складається з 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами з адресою АДРЕСА_1, у розмірі 1/4 частини спадкової маси або 1/8 всього будинку.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зокрема зазначає, що позивачка не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 є батьками позивачки та відповідачки.

Згідно дублікату свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно № НОМЕР_3 від 25.05.2015 р., виданого ВК Біловарської сільської ради, нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1, належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частки на праві приватної власності (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що стверджується свідоцтвом про смерть за актовим записом № 6 від 17.03.2014 р.

Згідно заповіту від 14.09.2012 р. ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде їй належати на момент смерті заповіла дочці - ОСОБА_2 (а.с.74).

На підставі даного заповіту, 16.12.2014 року Тячівською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцем майна померлою ОСОБА_5 є її донька ОСОБА_2 Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами з адресою АДРЕСА_1 (а.с.97).

Як вбачається з посвідчення серії НОМЕР_1 від 26.06.1998 р. та довідки МСЕК № 0210034 від 07.07.2005 р. ОСОБА_3 є інвалідом ІІ-ї групи (а.с.8, 9).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на обов'язкову частку після смерті матері, і оспорюваним свідоцтвом таке її право порушено. Прим цьому в мотивувальній частині рішення, суд зазначив, що оцінивши обставини справи слід продовжити позивачці строк для прийняття спадщини за померлою ОСОБА_5

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як роз'яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі по тексту - Постанова Пленуму) іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220, ст.ст. 1221, 1222 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Частиною першою ст. 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Враховуючи, що позивачка є непрацездатною (в тому числі й на момент смерті матері), суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 має право на обов'язкову частку в спадщині за померлою матір'ю.

Згідно роз'яснень викладених в п.19 Постанови Пленуму той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка ОСОБА_3 прийняла спадщину за померлою матір'ю у відповідності до приписів ст.ст. 1268, 1269 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції витребувано з Тячівської держнотконтори матеріали спадкової справи за №171/2014 за померлою ОСОБА_5, з якої також вбачається, що ОСОБА_3 не прийняла спадщину за померлою матір'ю ОСОБА_5

В описовій частині оскаржуваного рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачка також просила продовжити їй строк для прийняття спадщини.

Колегія суддів констатує, що після пред'явлення позову, в якому зазначено лише дві позовні вимоги: визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права на обов'язкову частку - ОСОБА_3 не подавала до суду в письмові формі ніяких заяв про збільшення позовних вимог (зокрема шляхом пред'явлення додаткової позовної вимоги про продовження їй строку для прийняття спадщини) в порядку ст.31 ЦПК України.

Вимоги до позовної заяви визначені ст. 119 ЦПК України, зокрема така подається в письмовій формі. Зазначені вимоги поширюються також і на заяву про збільшення позовних вимог (шляхом пред'явлення додаткової вимоги). Тобто, суд вправі приймати заяву про збільшення позовних вимог та давати таким вимогам правову оцінку в судовому рішення лише в тому випадку якщо заява про збільшення позовних вимог подана в письмовій формі, яка відповідає приписам ст. 119 ЦПК України. Заявлення позивачем в судовому засіданні в усній формі додаткових вимог не може бути підставою для їх розгляду та оцінки судом першої інстанції. В протилежному випадку безпосередньо порушуються права відповідача подати обґрунтоване заперечення на додатково висунуті позовні вимоги, що в свою чергу порушує принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів констатує, що предметом розгляду даної цивільної справи були дві позовні вимоги ОСОБА_3, викладені в позовній заяві: визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права на обов'язкову частку - і виключно дані позовні вимоги вправі був розглядати суд першої інстанції та давати їм відповідну правову оцінку.

Всупереч вищесказаному та в порушення принципу диспозитивності цивільного процесу, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення зазначив, що відповідно до встановлених судом обставина є можливим продовжити позивачці строк на прийняття спадщини. При цьому судом помилково вжито поняття «продовження строку для прийняття спадщини», яке існувало у ЦК УРСР від 1963 року, що не узгоджується з приписами ч.3 ст. 1272 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що зазначення в мотивувальній частині рішення висновку про продовження позиваці строку для прийняття спадщини, за відсутності судового рішення про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини та подачі нею відповідної заяви нотаріусу (ч.1 ст. 1269 ЦК України) після набрання таким рішенням законної сили, жодним чином не свідчить про прийняття ОСОБА_3 спадщини за померлою матір'ю.

Оскільки ОСОБА_3 не прийняла спадщину за померлою матір'ю, то в неї не виникло жодних майнових прав стосовно спірного житлового будинку.

Таким чином, у ОСОБА_3 відсутні жодні майнові права щодо спірного житлового будинку і оспорюване свідоцтво про право на спадщину не порушує її інтересів, а тому даний позов задоволенню не підлягає.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Тячівського районного суду від 31 травня 2016 року, відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.1268, 1301 ЦК України, ст.ст. 11, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 31 травня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Біловарської сільської ради, Тячівської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права на обов'язкову частку у спадковому майні - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді