УХВАЛА

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до мистецького об'єднання «Елегія», третя особа - Івано-Франківська обласна рада, про скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з січня 2002 року вона працювала у мистецькому об'єднанні «Елегія» (далі - МО «Елегія»). Наказом від 4 вересня 2008 року № 7 її та інших працівників МО «Елегія» було звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із введенням процедури ліквідації. Даний наказ вважала незаконним, оскільки він не був доведений до її відома у встановлений законом строк. Крім того, не було вжито заходів щодо виплати вихідної допомоги та сприяння працевлаштуванню вивільнених працівників. Зазначала, що з 1 грудня 2006 року з нею не проведено розрахунку із заробітної плати.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила скасувати зазначений наказ; зобов'язати відповідача виплатити середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 1 грудня 2006 року до дня фактичного розрахунку у розмірі 107 184 грн; провести індексацію заробітної плати у межах прожиткового мінімуму з моменту невиплати до сьогодні; стягнути на її користь

30 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 серпня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка пропустила строк звернення до суду з позовом про скасування наказу про її звільнення й останньою не доведено факт наявності заборгованості із заробітної плати та непроведення остаточного розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду. При цьому

зазначив, що фінансова підтримка діяльності об'єднання з 2007 року була припинена й оскільки самостійної діяльності об'єднання не проводило, фінансування з інших джерел не отримувала, тому, на думку суду, вина відповідача у затримці виплати заробітної плати відсутня, й позивачем не доведено, що внаслідок звільнення її з роботи за сумісництвом вона зазнала моральних страждань.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення позивачки, суди дійшли правильного висновку, що остання пропустила строк звернення до суду з зазначеними позовними вимогами без поважних причин. При цьому зазначили, що позивачці було відомо про її звільнення у 2008 році, коли остання зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заробітної плати, а наслідками якого Івано-Франківським міським судом 14 квітня 2008 року було винесено судовий наказ про стягнення заробітної плати.

Ліквідатором МО «Елегія» при виданні наказу про звільнення ОСОБА_3 не було дотримано вимог про попередження звільнення з ініціативи власника за 2 місяці, ознайомлення з наказом про звільнення та не проведено повний розрахунок при звільненні. Разом із тим ОСОБА_3 не заперечувала, що вона працювала в МО «Елегія» за сумісництвом, з 1 вересня 2005 року працює на посаді викладача хорових дисциплін ДМШ № 2, тобто трудова книжка на період звільнення у відповідача не зберігалася, а відповідно до виданих судових наказів про стягнення заборгованості із заробітної плати на загальну суму 4 400 грн ОСОБА_3 знала про її звільнення із МО «Елегія», однак всупереч вимогам ст. 233 КЗпП України не звернулася у встановлений законом місячний строк з позовом про скасування наказу про звільнення та не навела доказів поважності причин пропуску цього строку.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу в частині оскарження судових рішень щодо відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення позивачки, судові рішення в цій частині ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Проте не можна погодитись з висновками апеляційного суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням Івано-Франківської обласної ради від 18 грудня 2001 року засновано МО «Елегія» та затверджено його статут як організації, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Івано-Франківської області і перебуває в управлінні Івано-Франківської обласної ради.

Згідно із наказом МО «Елегія» від 28 грудня 2001 року № 1 з ОСОБА_3 укладено трудову угоду (контракт) з 10 січня 2002 року до 10 січня 2007 року.

20 лютого 2007 року Івано-Франківською обласною радою прийнято рішення про ліквідацію МО «Елегія».

Згідно із витягом із ЄДРПОУ МО «Елегія» з 30 березня 2007 року за рішенням засновників перебуває в стані припинення.

Наказом МО «Елегія» від 4 вересня 2008 року № 7 ОСОБА_3 та інших працівників звільнено відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з довідкою МО «Елегія» з 1 грудня 2006 року до 31 грудня 2007 року ОСОБА_3 нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата, розмір загальної суми заборгованості становить 4 400 грн.

Судовим наказом від 22 травня 2007 року із МО «Елегія» стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість із невиплаченої заробітної плати у розмірі 1 508 грн 38 коп., а згідно із судовим наказом від 14 квітня 2008 року заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 2 891 грн 62 коп., всього: 4 400 грн., будь-яких інших даних щодо роботи позивача в МО «Елегія» із січня 2008 року та нарахування заробітної плати суду не надано.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства у несвоєчасному розрахунку при звільненні.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивачка посилалась на те, що відповідачем не був їй виплачений розрахунок при звільненні, що є підставою для покладення на роботодавця відповідальності за затримку у порядку, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

У порушення вимог ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на вказане уваги не звернув, доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив, не навів мотивів відхилення зазначених доводів; не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору та дійшов до передчасного висновку, не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню та дійшов до передчасного висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його судове рішення в частині в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 серпня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до мистецького об'єднання «Елегія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик