Справа № 441/1596/15 Головуючий у 1 інстанції: Ференц О.І.
Провадження № 22-ц/783/2336/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Шандри М.М.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4 , її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики в сумі 10500 грн., 278,75 грн. - трьох відсотків річних від простроченої суми, 4147,50 грн. - індексу інфляції за весь час прострочення боргу, а всього стягнути 15124,25 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки с. Переможне, вул. Зелена, 128 Городоцького району Львівської області, в користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, жительки м. Львів, вул. Широка, 94/93, 14926,25 грн. заборгованості за договором позики та 987,20 грн. понесених судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_4, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що з кінця 2011 року до грудня 2014 року працювала продавцем у магазині власником якого є ОСОБА_2 В листопаді 2014 року у вказаному магазині виникла недостача коштів у чому позивачка звинуватила ОСОБА_4 та погрожуючи фізичною розправою змусила її під психологічним тиском написати боргову розписку на суму 10500 грн. Це підтверджується тим, що розписка написана нею нашвидкоруч, у ній не вказано ні місця укладення, ні дати укладення, ні паспортних даних сторін і датована лише 02 листопада без зазначення року. Також, апелянтом 08.02.2016 року було подано заяву в прокуратуру Залізничного району м. Львова у якій зазначила, що розписка від 02.11.2014 року написана під психічним тиском і погрозами фізичної розправи. Крім цього, апелянт зазначає, що розписка та договір позики нею не оспорювався, оскільки договір позики фактично не укладався і жодних коштів від позивача вона не отримувала. Апелянт просить врахувати, що свідчення свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не могли братись до уваги при ухваленні оскаржуваного рішення через те, що свідки перебувають у родинних відносинах з позивачкою. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи охоронюваних законом інтересів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не повернула ОСОБА_2 позичені згідно з розпискою від 02.11.2014 року кошти, що на думку суду є підставою для стягнення 10500.00 грн. позичених коштів, 278.75 грн. 3% річних та 4147.50 грн. інфляційних .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов»язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967 цс 15.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки.

З розписки, складеної 02.11.2014 року, вбачається, що, 02.11.2014 року ОСОБА_4, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, позичила у ОСОБА_2 гроші в сумі 10500 грн. та зобов'язувалася повернути такі до 01.01.2015р., про що надала ОСОБА_2 розписку в присутності двох свідків.

Судом першої інстанції встановлено, що розписка відповідачкою не оспорювалася.

Зі змісту розписки вбачається, що така містить умову позики ОСОБА_4 грошей у ОСОБА_2 в сумі 10500.00 грн., а також умову про зобов»язання повернення цих коштів до 01.01.2015 року.

Таким чином, зазначивши у розписці про позику у ОСОБА_2 10500.00 грн. та беручи на себе зобов'язання щодо повернення позики до 01.01.2015р., ОСОБА_4 визнала сам факт отримання позики.

Відповідачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду доказів на підтвердження повернення ОСОБА_2 в термін до 01.01.2015 року позичених коштів.

Судом першої інстанції встановлено, що позичені кошти не були повернуті ОСОБА_2 і на час розгляду справи в суді та ухвалення судом рішення у справі.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч.1 ст.1050 ЦК України).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З»ясувавши справжню природу розписки від 02.11.2014 року, встановивши фактичні обставини справи, обставини написання розписки, суд першої інстанції з врахуванням наявності у розписці умови про позику в ОСОБА_2 10500.00 грн. та зобов»язання повернути такі до 01.01.2015 року, прийшов до вірного висновку про те, що розписка підтверджує факт отримання у позику грошової суми, а відтак є підтвердженням укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору позики.

Враховуючи те, що розписка від 02.11.2014 року відповідачкою не оспорювалася, беручи до уваги положення ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов»язання, а також те, що відповідачкою позичені кошти не були повернуті, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 за розпискою від 02.11.2014 року 10500.00 грн. позичених коштів, 278.00 грн. 3% річних та 4147.50 грн. інфляційних втрат, а всього, 14926.25 грн.

Іншого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку позивачки відповідачкою та її представником суду першої інстанції не було надано.

Безпідставними та необгрунтованими є доводи апелянта про те, що кошти в сумі 10500.00 грн. вона не отримувала, і така розписка нею була написана під впливом погроз позивачки, у зв»язку з недостачею в магазині, який належить позивачці і у якому вона працювала продавцем, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зробленого судом першої інстанції розрахунку заборгованості за договором позики.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_8