АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Іванченко М.М.
№22-ц/796/5365/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Качана В.Я.

при секретарі: Перетятько А.К.

за участю:

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Пампуха Л.О.

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Форція-ЛТД», третя особа - ОСОБА_5, про витребування майна з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Форція - ЛТД» третя особа ОСОБА_5 в якому просив витребувати від відповідача металевий збірно-розбірний торгівельний павільйон, розміром 200 см. х 350 см., загальною площею 7 кв.м., що знаходиться під номером НОМЕР_1 на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: м. Київ, бул. Перова, 19А.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2008 року укладеного з ОСОБА_5 та ОСОБА_2, позивач набув на праві власності збірно-розбірний торгівельний павільйон, розміром 200 см. х 350 см., загальною площею 7 кв.м., для ведення роздрібної торгівлі, сплативши за нього номінальну вартість набутого майна. До укладання договору купівлі-продажу від 12 травня 2008 року ОСОБА_5 розпискою від 05 травня 2008 року передав ОСОБА_2 зазначений торговельний павільйон на умовах розпорядження на власний розсуд. 01 грудня 2008 року позивач уклав з ТОВ «Парк Сервіс» договір НОМЕР_1 на право займати на платній основі місце НОМЕР_1 на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: м. Київ, бул. Перова, 19А строком на один місяць. В березні 2011 року з'явився новий співвласник ринку автозапчастин - ТОВ «Форція - ЛТД» з яким укладалися наступні договори, щодо розташування спірного торговельного павільйону. Однак в договорах оренди земельної ділянки за наполяганням відповідача вже вказувалось не місце розташування МАФА, а оренда самого торгівельного павільйону, який відповідач назвав «складським приміщенням». Останній договір з відповідачем позивач уклав 01 січня 2014 року строком до 31 грудня 2014 року. В червні 2014 року ТОВ «Парк-Сервіс» направило на адресу позивача Припис-Попередження НОМЕР_1 від 12 червня 2014 року про звільнення охоронної зони кабельної мережі від малих архітектурних форм, в якому запропонувало в термін до 15 липня 2014 року самостійно прибрати малу архітектурну форму з охоронної зони кабельної мережі. Після закінчення дії договору НОМЕР_1/19-14-5 від 01 січня 2014 року позивач більше не укладав аналогічних договорів на новий строк, а навпаки неодноразово робив спроби забрати свій торговельний павільйон з території авто ринку з метою встановлення його в іншому місці, однак працівники автомобільного ринку в особі ТОВ «Форція - ЛТД» чинили цьому опір, заявляючи, що спірний павільйон належить їм. В результаті чого позивач змушений був кілька разів звернутися до міліції.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Форція-ЛТД», третя особа - ОСОБА_5, про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване та незаконне. Зазначає, що судом неправильно встановлені обставини справи, що мають значення по справі та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що рішенням суду першої інстанції фактично вилучено у позивача приватне майно та передано його у користування відповідачу.

Позивач в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Третя особа у судове засідання не з'явилась про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суду не повідомляв. Тому, у відповідності до ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності третьої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12 травня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі - продажу, відповідно до умов якого, позивач набув на праві власності майно, а саме збірно-розбірний торгівельний павільйон, розміром 200 см. х 350 см., загальною площею 7 кв.м., що знаходиться під номером НОМЕР_1 на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: м. Київ, бул. Перова, 19А для ведення роздрібної торгівлі, сплативши за нього номінальну вартість набутого майна. До укладання договору купівлі-продажу від 12 травня 2008 року ОСОБА_5 розпискою від 05 травня 2008 року передав позивачу зазначений торговельний павільйон на умовах розпорядження на власний розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2008 року, 25 грудня 2011 року, 17 грудня 2012 року, 01 січня 2014 року між ТОВ «Парк-Сервіс» та ОСОБА_2 укладено договір НОМЕР_1, умовами якого сторони погодили, що відповідач надає послуги з надання місця для торгівлі № НОМЕР_1, площею 7,5 кв.м., а позивач зобов'язується сплачувати плату за надані послуги.(а.с. 17-18,21-22,25-26,29-30)

Відповідно до договору № НОМЕР_1 від 01 березня 2013 року, ТОВ «Форція-ЛТД» надає складське приміщення № НОМЕР_1, площею 7,5 кв.м. позивачу, а він в свою чергу зобов'язується сплачувати плату за користування складським приміщенням.(а.с. 27-28)

Відповідно до укладених між ТОВ «Форція-ЛТД» та ОСОБА_2 договорів № 19-11-9 від 24 березня 2011 року, № 19-12-07 від 01 січня 2012 року, № НОМЕР_1/19-14-5 від 01 січня 2014 року, відповідач надає позивачу складське приміщення № НОМЕР_1, площею 7,5 кв.м., а він зобов'язується сплачувати плату за користування складським приміщенням (а.с.19-20,23-24,31-32).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Форція - ЛТД», третя особа ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження права власності на спірне приміщення. Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до положень ст.387 ЦК України власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 2 ст. 328 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із Закону або рішення суду. Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном. В свою чергу позивач має підтвердити своє право власності на спірне майно.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Правовою позицією Верховного Суду України висловленою у справі № 6-88цс13 від 02 жовтня 2013 року вказано, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Отже, ОСОБА_2 звертаючись із даним позовом до суду повинен довести, що металевий збірно-розбірний торгівельний павільйон, розміром 200 см. х 350 см., загальною площею 7 кв.м., що знаходиться під номером НОМЕР_1 на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: м. Київ, бул. Перова, 19А є його об'єктом права власності.

Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст.58 ЦК України які б свідчили про те, що спірний металевий збірно-розбірний торгівельний павільйон належить на праві власності ОСОБА_2

Посилання апелянта на те, що він набув право власності на спірний металевий збірно-розбірний торгівельний павільйон на підставі договору купівлі продажу майна від 12 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Судом встановлено, що оригінал договору купівлі продажу майна від 12 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було втрачено сторонами договору, у зв'язку з чим вони переуклали договір при цьому вказавши первісну дату.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20 липня 2015 року у справі № 910/13023/15 за позовом ТОВ «Форція - ЛТД» до ФОП ОСОБА_2 про стягнення 19 623,80 грн., розірвання договору та повернення майна, вимоги позивача було задоволено повністю. Та постановою Київського Апеляційного Господарського суду від 26 січня 2016 року залишено без змін. Проте Постановою Вищого Господарського суду України від 14 березня 2016 року вказані судові рішення скасовані з направленням справи на новий розгляд до господарського суду м. Києва в іншому складі.

18 травня 2016 року рішенням Господарського суду м. Києва від 18 травня 2016 року у справі № 910/13023/15 у задоволенні позову ТОВ «Форція - ЛТД» до ФОП ОСОБА_2 про стягнення 19 623,80 грн., розірвання договору та повернення майна, вимоги позивача - відмовлено. Та зокрема суд вказує, щодо того яке саме майно передавалось в оренду, у чиїй власності перебувало спірне майно на момент укладення договору оренди та на теперішній час, чи володів позивач відповідним обсягом прав для передачі даного майна в оренду з огляду на те, що вказані обставини не є предметом спору. При цьому у судовому засіданні встановлено, що вказане рішення не набрало законної сили, а тому не приймається до уваги.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: