У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 12 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, ОСОБА_3, третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольського міського управління юстиції, про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на житло, скасування рішення про державну реєстрацію,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на житло, скасування рішення про державну реєстрацію.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 12 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову або передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, враховуючи положення ч. 2 ст. 107 ЖК України, вірно виходив із наступного.

ОСОБА_4 на підставі ордеру була надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1, в якій вона була зареєстрована 23 травня 1978 року. У вказаній квартирі також були зареєстровані діти наймача квартири ОСОБА_4: позивач ОСОБА_2 з

25 лютого 1997 року та відповідач ОСОБА_3 з 23 травня 1978 року, а після служби у армії - 12 вересня 1992 року.

З 4 серпня 1995 року позивач ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

17 березня 1999 року позивач ОСОБА_2 знятий з реєстрації з адреси спірної квартири та 21 квітня 1999 року зареєстрований у АДРЕСА_1 де проживав з дружиною.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року. На час приватизації

ОСОБА_2 не був зареєстрований у спірній квартирі, оскільки проживав з родиною за іншою адресою, де було зареєстровано місце його проживання.

Позивачем не надано доказів того, при здійсненні зняття з реєстраційного обліку 17 березня 1999 року він вказував на тимчасову відсутність, а здійснення повторної реєстрації у спірній квартирі 4 вересня 2012 року не дає підстав для застосування терміну тимчасово відсутній відповідно до положень ч. 2 ст. 71 ЖК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій вірно зазначали, що позивач діючи на власний розсуд, самостійно і добровільно прийнявши рішення та здійснив дії, які свідчать про розірвання ним договору найму спірного житлового приміщення з

17 березня 1999 року, позивачем не було здійснено волевиявлення на реалізацію ним свого права на приватизацію квартири. А тому видача 3 липня 1999 року довідки про склад сім'ї без зазначення його даних та здійснення в подальшому процедури приватизації членами його сім'ї не суперечать діючому законодавству.

Заявником не надано доказів того, що він у спірній квартирі був відсутній тимчасово, оскільки він не був зареєстрований у АДРЕСА_1 у період з 16 березня 1999 року по 4 вересня 2012 року, тобто більше десяти років. Будь-яких доказів того, що він приймав участь в утриманні вказаної квартири, суду також не надано.

Таким чином, враховуючи, що реалізація права на приватизацію квартири особами, які постійно проживають у цій квартирі відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, а також, що позивачем не доведено наявності порушення його прав, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 24 березня 2016 року та ухвали апеляційного суду Донецької області від 12 травня 2016 року і доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, ОСОБА_3, третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольського міського управління юстиції, про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на житло, скасування рішення про державну реєстрацію, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 12 травня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна