АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/702/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/789/593/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю відповідача ОСОБА_1 та його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Заліщицького районного суду від 07 березня 2016 року

по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» /надалі «Банк»/

до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

24.03.16 ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 07.03.16, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Порушення вбачає в тому, що суд безпідставно дійшов до висновку про припинення зобовязань між Банком та позичальником, не перевірив, чи залишилась заборгованість після продажу заставного автомобіля, не зясував, чи була достатньою сума від продажу предмета застави для погашення заборгованості за кредитним договором.

Указує, що судом не враховано той факт, що після продажу заставного автомобіля станом на 30.04.13 у позичальника залишилась непогашена заборгованість по тілу кредиту в розмірі 7317,97 дол. США.

Зазначає, що суд неправомірно послався у своєму рішенні на постанову Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», так як вона не вказує на наявність заборон щодо стягнення заборгованості у порядку ч.4 ст. 591 ЦК України та ст. 24 Закону України «Про заставу».

Рішенням Заліщицьким районним судом від 07.03.16 в задоволенні вимог Банку відмовлено за їх безпідставністю.

Відповідач та його представник скаргу не визнали та просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справ, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити з огляду на наступне.

Банк звернувся з вимогами до ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості в розмірі 88304,75 дол. США за кредитним договором від 04.04.08, що еквівалентно 1891487,83 грн., та судових витрати у розмірі 4284,00 грн.

Установлено, що 04.04.08 між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CVRSAK40100784 /по тексту «Договір»/, за умовами якого останній отримав кредит в іноземній валюті в сумі 23423,82 дол. США, зі сплатою відсотків у розмірі 11,04% річних та кінцевим терміном повернення до 03.04.15.

В якості способу забезпечення виконання боржником кредитних зобовязання між позивачем та ОСОБА_1 04.04.08 укладеного кредитно-заставний договору № CVRSAK40100784 за умовами якого в заставу передано автомобіль марки Шевроле Епіка, державний номерний знак НОМЕР_1 (п.п. 8, 17.9 договору).

Також, 04.04.08 між Банком та ОСОБА_3, ОСОБА_2 укладено договори поруки під №.№ CVRSAK40100784, згідно з якими останні зобов'язались перед кредитором в повному обсязі відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх зобов'язань, що виникли за Договором.

Позивач стверджує, що ОСОБА_1 належним чином зобов'язання не виконав, чим порушив умови Договору і станом на 27.05.15 заборгував 88304,75 долара США, з яких:

- заборгованість по кредиту - 16742,29 дол. США;

- заборгованості по відсотках за користування позикою - 8924,09 дол. США;

- заборгованості по комісії - 1997,67 дол. США;

- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 56424,60 дол. США;

- штраф (фіксована частина) - 11,67 дол. США;

- штраф (процентна складова) - 4204,43 дол. США.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що Банком реалізовано предмет застави, що забезпечував виконання відповідачем зобов'язань за кредитно-заставним договором, яким передбачено, що заставою покриваються усі вимоги Банку в повній мірі, незалежно від їх розміру, а тому відсутня заборгованість відповідача. ОСОБА_1

Із даним висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Згідно із ст.1054 ч.1 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У силу ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Укладений сторонами Договір є споживчим.

Пунктом 13.2 Договору передбачено, що банк, не застосовуючи судових процедур, має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог з-поміж наступних варіантів:

1) передача предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог;

2) продаж предмета застави банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства України;

3) звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення договору);

4) будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

Про обрану процедуру звернення стягнення на предмет застави банк письмово повідомляє позичальника.

Як встановлено судом першої інстанції, з метою врегулювання питання погашення заборгованості ОСОБА_1 на вимогу Банку 01.12.08 добровільно передав позивачу придбаний автомобіль для його подальшої реалізації та направлення коштів від його продажу на погашення заборгованості.

По це свідчить акт приймання, згідно із яким автомобіль у технічно справному стані передано представнику Банку з оригіналом технічного паспорту та двома комплектами ключів.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вказав, що при передачі транспортного засобу ним 08.12.08 вчинено довіреність на імя представників банку з правом розпорядження автомобілем.

Як вбачається із копії довіреності від 08.12.08, виданої на 3 роки, відповідач ОСОБА_1 уповноважив представників Банку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (кожен з них діє самостійно, незалежно один від одного) управляти, розпоряджатися, зняти з обліку в органах ДАІ, продати за ціною та на умовах за їх розсудом, обміняти, укласти договір позички щодо згаданого транспортного засобу.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.11 задоволено позов ПАТ КБ "Приватбанк" й в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором в сумі 361659,32 грн. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль Шевроле Епіка, державний номерний знак НОМЕР_1.

Банк реалізував переданий позивачем транспортний засіб у 2013 році й згідно із меморіальним ордером №1 від 30.04.13 позивач отримав від реалізації заставного майна 14637,81 дол. США.

У силу ч.ч. 1, 4 ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Судова колегія приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення із боржника ОСОБА_1 усіх платежів, окрім тіла кредиту, є безпідставним, так як кредитор допустив прострочення після отримання заставного майна для реалізації.

У відповідності до п. 7.2 кредитно-заставного договору, застава забезпечує забезпечені вимоги в розмірі їх повної вартості, незалежно від того, якою така вартість може бути в будь-який час протягом строку дії договору. При цьому вказаний пункт зазначає, що забезпечені вимоги становлять розмір, визначений у статті 17.11 Договору, згідно з яким станом на дату підписання Договору вони становлять 36599,64 дол. США.

Із розрахунку заборгованості за Договором встановлено, що заборгованість позичальника за кредитом складає 16742,29 дол. США.

Згідно із платіжними документами розмір коштів, скерованих банком на погашення боргу відповідача ОСОБА_1 після реалізації автомобіля, становить 14637,81 дол. США, однак банком не надано жодних достовірних доказів у підтвердження того, яка сума коштів фактично була отримана від продажу транспортного засобу.

Із акту приймання автомобіля від 01.12.08 вбачається, що пробіг згідно із показниками одометра на момент передачі становив 21175 км.

У свою чергу, в звітах про експертну оцінку ТЗ від 02.02.09 та 25.03.11 зазначено, що показники одометра викликають сумнів з точки зору їх достовірності, тобто відрізняються від прийнятого до розрахунку значення у 21191 км.

Слід зазначити, що за вказаними звітами середня по України ціна продажу вживаного ТЗ в стані, з роком його випуску, пробігом і комплектністю згідно із довідковою літературою станом на 02.02.09 складала 18600,00 дол. США, що в еквіваленті становило 143220,00 грн., а на 25.03.11 16381,91 дол. США, що в еквіваленті становило 130000,03 грн.

ОСОБА_4 з 01.12.08 не вживав належних дій для задоволення своїх вимог щодо погашення заборгованості ОСОБА_1 за рахунок заставного майна, тому суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що вартість застави фактично перекрила суму боргу й визнав, що відповідач погасив заборгованість, що є належним виконання зобовязання й свідчить про його припинення.

Із огляду на це безпідставними є вимоги позивача до поручителів, так як отримавши у своє розпорядження транспортний засіб для його реалізації, позивач змінив строки виконання основного зобовязання, а тому, в силу вимог ст. 559 ЦК України, порука є припиненою.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна інстанція вважає, що скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 07 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7