Справа № 381/4154/15-ц Головуючий у І інстанції Бутенко В. О.
Провадження № 22-ц/780/2320/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 31.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

31 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Мережко М.В., Журби С.ОІ.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

Встановила:

У вересні 2015 Публічне акціонерне товариство «Приват Банк» (надалі Банк) звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 серпня 2012 року між позивачем та ОСОБА_2 (надалі відповідач) було укладено кредитний договір, згідно умов якого Банк надав відповідача кредит у розмірі 300, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказує на те, що відповідач не виконує належним чином зобовязання за договором. Загальна сума заборгованості станом на 31.07.2015 року за кредитним договором складає 3804, 00 грн., яку просить стягнути в примусовому порядку.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість в розмірі 1921 грн 51 коп. та судовий збір в розмірі 243,60 грн. В решті позову відмовлено.

У апеляційній скарзі банк просить рішення суду змінити в частині відмови в позові та ухвалити нове, яким в позов задоволити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення вищезазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності. З таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Місцевим судом встановлено, що встановлено, що 23 серпня 2012 року між ПАТ «Приват Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки У відповідності до кредитного договору Позичальник зобовязаний щомісяця, в строки, визначені правилами, здійснювати погашення частини суми заборгованості, яка виникла попередній звітній місяць. Відповідач зобовязання кредитного договору належним чином не виконав, в результаті чого виникла заборгованість.

Станом на 31 липня 2015 року за відповідачем по укладеному з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитному договору рахується заборгованість на загальну суму 3804,00 грн., яка складається з: - 473, 49 грн. заборгованість за кредитом; - 1113,18 грн. заборгованість про процентам за користування кредитом; - 1560, 00 грн. заборгованість за пенею та комісією. А також штрафи, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 157,33 грн. штраф (процентна складова).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вирішуючи питання щодо обчислення, зупинення, переривання та застосування строків позовної давності суд першої інстанції повинен був керуватися положеннями глави 19 ЦК України. Зокрема, частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до розяснень викладених в абз. З постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як вбачається з матеріалів справи та описової частини оскаржуваного рішення, відповідач про застосування позовної давності заяви не надавав, у зв'язку із чим, суд першої інстанції не мав правових підстав для застосування ст. 267 ЦК у даній справі.

Крім того, застосувавши до частини вимог строк позовної давності, суд першої інстанції не зазначив у рішенні з якого моменту він вважає починає спливати строк позовної давності та яким чином вирахувано суми до стягнення.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилався на те, що суд неправильно застосував вимоги закону, оскільки суд відмовив у задоволенні позову застосувавши позовну давність з власної ініціативи, що заслуговує на увагу, оскільки згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що зі спливом строку позовної давності, суд відмовляє у задоволенні позову лише за заявою сторони у спорі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності для звернення до суду не сплив та зобовязання між сторонами не виконані. Зобовязання закінчуються повним їх виконанням.

Проте як вбачається у справі ухвалено заочне рішення за відсутності відповідача та заява від останнього про застосування позовної давності в матеріалах справи відсутня.

Колегія суддів також погоджується з розрахунком заборгованості наданим позивачем.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст.60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, колегія судів вважає, що суд першої інстанції всупереч вищенаведеним вимогам законодавства,яке регулює спірні правовідносини та у порушення наведених вище норм матеріального права та вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не звернув уваги на те, що суд відмовляє у задоволенні позову лише за заявою сторони у спорі з підстав застосування строку позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції вищезазначеного не врахував та вирішив спір з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати покласти на відповідача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 303, 304, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - задоволити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - 3804,00 (три тисячі вісімсот чотири) грн..

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2 557 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: