Справа № 2-2509/09 Головуючий у 1 інстанції: Бовчалюк З.А.
Провадження № 22-ц/773/759/16 Категорія: 27 Доповідач: Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Завидовської - Марчук О.Г.,

суддів - Федонюк С.Ю., Свистун О.В.,

при секретарі Перебойчуку Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2009 року,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 31 березня 2009 року позов ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно в користь філії «Північно - Західне регіональне управління» ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором в сумі 132 092 грн. 93 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення відсотків та неустойки за кредитним договором, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ВАТ «Банк «Фінанси та кредит».

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в оскаржуваній частині щодо задоволення позову ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення заборгованості по відсотках та неустойки. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, несвоєчасно погашав суму простроченого кредиту та пеню за порушення строків повернення кредиту та відсотків, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка в добровільному порядку відповідачами не погашена, а тому вона підлягає стягненню солідарно з нього та поручителя ОСОБА_2

Судом вірно встановлено, що 01.07.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Ф108/62238-9, відповідно до умов якого останній отримав споживчий кредит в розмірі 16 118 доларів США.

Відповідно до підпункту 1.1. пункту 4.1 кредитного договору позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту за такою наведеною нижче процентною ставкою: протягом першого фактичного року кредитування ( з першого по дванадцятий місяць включно користування кредитними ресурсами, починаючи з дати укладення цього договору та закінчуючи 30 червня 2009 року) - за процентною ставкою 15,0 % річних (а.с.9).

Згідно із п.6.1 кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення (а.с.10).

В забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 01.07.2008 року було укладено договір поруки № 62238-9 «п», відповідно до умов якого він відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором (а.с. 11).

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти, натомість ОСОБА_1, скориставшись кредитом, належним чином взяті на себе зобов'язання не виконав, внаслідок чого станом на 23.01.2009 року в нього утворилась заборгованість за вказаним договором в розмірі 132092, 93 грн., з яких: заборгованість по кредиту - 121 346,84 грн., заборгованість по відсотках - 5708,62 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків - 5037, 47 грн.

Листами банку від 22.10.2008 року, 19.11.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були повідомлені про необхідність погашення заборгованості за кредитом, а також про те, що при невиконанні зазначеної вимоги банк буде змушений звернутись до суду.

В судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_1 визнав позов повністю та проти його задоволення не заперечував (а.с. 30).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Ст. ст. 1050, 1054 цього Кодексу, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення позики, що залишилася, та сплати процентів від суми позики згідно з умовами договору.

У разі порушення боржником зобов'язання кредитор вправі нарахувати до стягнення пеню з дотриманням положень ст.ст. 549-550 ЦК України.

Частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За таких обставин справи і відповідно до вищенаведених норм матеріального права суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Покликання апелянта про те, що банком не доведено розмір стягнутої заборгованості по відсотках та пені є безпідставними, оскільки спростовуються умовами кредитного договору, відповідно до яких їх нараховано та розрахунком банку (а.с. 3, 8-10). Крім того, як зазначалося вище позичальник ОСОБА_1 визнав позов повністю і погодився із сумою заборгованості, що згідно ст. 61 ЦПК України є обставиною, яка не підлягає доказуванню.

Заперечуючи розмір заборгованості по відсотках та пені, ОСОБА_2, всупереч ст.ст. 10, 60 ЦПК України, жодних доказів щодо неправильності їх нарахування не надав.

Доводи апелянта про неврахування судом при ухваленні рішення норми ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», відповідно до якої розмір суми пені, яка підлягає стягненню обмежується подвійною обліковою ставкою НБУ, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.

Згідно преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених

правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" - в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір і договір поруки було укладено з відповідачами, як з фізичними особами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2009 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді