Cправа № 127/5347/16-ц
Провадження № 2/127/2776/16
28 квітня 2016 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області
складі: головуючого судді: Гриневича В.С.,
при секретарі Малику О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №127/5347/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що позивач являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В його будинку зареєстрований відповідач - ОСОБА_2 , який не являється членом сім`ї позивача, з 1996 року в будинку не проживає, будь-яких особистих речей відповідача в будинку немає. Разом з тим, відповідач є боржником ряду фінансових установ України, у зв`язку з чим, до позивача постійно приходить кореспонденція відповідача з вимогами повернення боргів та неодноразово приїжджали колектори. Крім того, ОСОБА_2 є офіцером запасу та підлягає призову на військову службу по мобілізації, у зв`язку з чим, до позивача постійно приходять з військомату із запитаннями про місцезнаходження відповідача. Разом з тим, оскільки відповідач зареєстрований за адресою позивача, останньому приходиться сплачувати завищені комунальні платежі, що чинить позивачу неабиякий дискомфорт у проживанні та користуванні власним будинком. На даний час позивачу достовірно не відомо де перебуває відповідач, засоби зв`язку з ним фактично відсутні. Оскільки добровільно знятися з реєстрації в будинку відповідач не бажає, позивач вважає, що такими діями, він чинить йому перешкоди у користуванні власністю, в силу чого позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи.
За клопотанням позивача, в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_3 , який являється сусідом позивача. Останній повідомив, що відповідач ніколи не проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 , та йому не відомо його місце проживання.
Заслухавши пояснення позивача та свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з договору дарування від 23.11.1984р., посвідченого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1640, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подарували, а ОСОБА_1 прийняв у дар 39/50 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться у АДРЕСА_2 під номером 13. (а.с. 4-5)
Разом з тим, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2004р., посвідченого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 , після смерті своєї матері - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкував 11/50 часток житлового житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться у АДРЕСА_2 під номером 13. (а.с. 6)
Таким чином, ОСОБА_6 являється власником цілого житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, складеного 22 жовтня 2003р. КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації,. (а.с. 7-10)
Крім того, з копії паспорта серії НОМЕР_1 , вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 19 листопада 1994 року зареєстрований у вищевказаному будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .(а.с. 4).
Згідно довідки № 206, виданої 11.03.2016 року КК «Поділля», ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , однак з 1996 року не проживає за вказаною адресою. (а.с.11).
Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло.
Разом з тим, ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
В той же час, згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України)
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
В той же час, згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.
Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, не є членами однієї сім`ї, відповідач не проживає в спірному житловому будинку з 1996 року без поважних причин.
Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї.
Разом з тим, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, власником житлового будинку АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 , який з 19.11.1994р. зареєстрований та проживає за вказаною адресою.
Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у вищевказаному будинку, однак жилим приміщенням не користується з 1996 року без поважних причин.
Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного та керуючись, ст.ст. 1, 6, 9, 71, 72, 150 ЖК УРСР, ст. 15, 316-317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 50, 57-60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 551,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення виготовлено 29.04.2016р.
Суддя: