Справа № 521/6749/13
№ провадження 2/521/1769/16
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
«8» квітня 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Целуха А.П.,
при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, -
29 січня 2013 року заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволені.
26 лютого 2013 року ОСОБА_3 непогоджуючись з вище зазначени рішенням, звернулася до суду з заявою про скасування заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 січня 2013 року.
24 квітня 2013 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, заяву ОСОБА_3 від 26 лютого 2013 року про перегляд заочного рішення від 29 січня 2013 року - здоволено. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 січня 2013 року, ухвалене у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення скасувано, справу до розгляду в загальному порядку.
Представник позивачів в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав заяву про підтримання позову у повному обсязі, просив провести розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_3, та представник відповідача у судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, причин своєї неявки суду не повідомили, клопотань щодо розгляду справи у їх відсутності або про відкладення судового засідання до суду не надавали. На засіданнях заперечували протии задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на ОСОБА_6 за час свого життя зареєструвала у КП «ОМБТІ та РОН» заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.03.2008 року, яким за неї було визнане право власності на квартиру №17 по вул. Б.Хмельницького в м.Одесі в порядку спадкування за законом після смерті її мати ОСОБА_5, за таких обставин відповідно до вищенаведеного законодавства право власності на спірну квартиру у ОСОБА_6 не виникло. Окрім того, обставини, встановлені заочним рішенням не відповідають дійсності.
Представник відповідача ОСОБА_4 міської ради у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Надав до суду заяву, в якій позов не визнав, просив провести розгляд справи за його відсутності.
Відповідно ст.197 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Позивачі по справі є рідними братом і сестрою, мали спільну матір - ОСОБА_6, яка 16 вересня 2008 року померла.
Факти родинних відносин та смерті матері позивачів, підтверджуються свідоцтвами про народження та свідоцтвом про смерть, наявними в матеріалах справи.
Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 22 травня 1995 року ОСОБА_5 бабуся позивачів отримала у власніть однокімнатну квартиру №17 по вул. Б. Хмельницького в м. Одесі.
Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.03.2008 року, по справі № 2-3304/2008 року, яке набрало законної сили, за матір`ю позивачів ОСОБА_6 було визнано право власності на спірну квартиру. Оскільки на момент смерті її матері, ОСОБА_5 вона була єдиною особою першої черги спадкоємців за законом, які мають право на спадкування та постійно проживала з разом з матірю.
Відповідно до ч. 3, ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
На момент смерті своєї матері, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були єдиними особами першої черги спадкоємців за законом, які мають право на спадкування за законом, отже вони мають першочергове право на спадкування за законом спірної квартири.
Для реалізації свого права на спадкування, позивачі 08.01.2009 року подали відповідні заяви і наявні документи до Сьомої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори (копії заяв містяться в матеріалах справи) та в спадковій справі № 137/09.
За заявами позивачів було заведено спадкову справу № 137/09. Проте, листом № 2256/02-31 від 11.06.2012 року Сьомої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори, в оформленні свідоцтв позивачам було відмовлено з посиланням на відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спірну квартиру, і їм було рекомендовано звернутися до суду, що підтверджується листом Сьомої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори, що міститься в матеріалах справи.
Позивачам було відмовлено у зв'язку із тим, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_5, а матір позивачів не мала змоги зареєструвати право власності на спірну квартиру за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.03.2008 року у звязку із знаходженням її під арештом, який був знятий лише 21.06.2011 року, згідно копії постанови №В-11 Другого ВДВС Малиновського РУЮ, а отже у позивачів не було можливості зареєструвати спірну квартиру в КП «ОМБТІ та РОН».
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Статтею 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.
Згідно зі ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частиною 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Отже, суд визнає за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право власності, після смерті їх матері ОСОБА_6, в порядку спадкування за законом на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 кожному.
З матеріалів справи, а саме документально підтверджених доказів вбачається, що позивачі є законними спадкоємцями квартири АДРЕСА_1.
Разом з тим, 24 січня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір про намір відчуження квартири АДРЕСА_1, згідно якого відповідач мала намір придбати спірне майно у строк не пізніше 18 березня 2008 року. Проте, договір купівлі-продажу у подальшому не був укладений.
Враховуючи вищезазначене, суд вказує, що відповідно до положень ЦК України підставою для визнання недійсності договору (правочину) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені законодавством.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;правочин має здійснюватися у формі, встановленій законом;правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що здійснюється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України існують такі правові наслідки недійсності правочину:Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Згідно ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Також, відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України , правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
На теперішній же час, враховуючи вже доведені обставини по справі, наявність законних спадкоємців, та з урахуванням виявленого незаконно укладеного договору наміру, який суперечить наведеним статтям законодавства України, суд вважає за необхідне задовольнити позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.
Згідно зі ст. 330 Цивільного кодексу України України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Статтею 47 Конституції України визначено , що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою ст. 321 Цивільного кодексу України України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
На підставі вищевикладеного, суд витребовує квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння від ОСОБА_3 та повертає її ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Статтею 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 155 вказаного кодексу, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Згідно ч.3 ст.116 вказаного кодексу, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Таким чином, суд задовольняє вимогу позивачів в частині виселення ОСОБА_3 та членів її сімї з квартири АДРЕСА_1.
Щодо обставин справи на які посилається відповідачка ОСОБА_3 як на підстави своїх заперечень, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 57 ЦПК України «Докази» доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень статті 58 ЦПК України «Належність доказів» належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачкою не надано суду будь яких належних та допустимих доказів, на підтвердження обставин, на які посилається відповідачка як на підстави своїх заперечень.
Разом з тим, в матеріалах справи наявне Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.03.2008 року по справі № 2-3304/2008, яким встановлені обставини на які посилається позивачі та спростовуються заперечення відповідача, зазначене рішення набрало чиності.
Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Зважаючи на викладене, оцінивши зібрані докази кожний окремо та в сукупності і взаємозвязку на належність, допустимість, достовірність і достатність, суд вважає, що позивачами під час судового розгляду справи надано достатніх, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Таким чином, суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.
На підставі ст. 47 Конституції України, ст.ст. 116, 150, 155 ЖК Української РСР, ст.ст. 16, 203, 216, 217, 236, 316, 330, 388, 1220, 1222, 1223, 1261, 1269 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 27, 60,209,212-215ЦПКУкраїни,суд,-
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення задовольнити у повному обсязі.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_6, померлої 16 вересня 2008 року.
Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, після смерті матері ОСОБА_6, померлої 16 вересня 2008 року .
Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння від ОСОБА_3 та повернути її ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Усунути для ОСОБА_1, ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою №17 по вул. Б. Хмельницького, 63 в м. Одесі шляхом виселення з цієї квартири ОСОБА_3 з членами її сім`ї, без надання іншого жилого приміщення.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Малиновського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ