Справа № 299/3676/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

21 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого: Павліченка С.В.

суддів: Бондаренка Ю.О., Куцина М.М.

при секретарі: Сочка І.І.

розглянувши без участі сторін в судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 12 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про витребування майна від добросовісного набувача ,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про витребування майна від добросовісного набувача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він з 24 листопада 1990 року до 03 грудня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, під час якого ними було придбано майно, зокрема і 1/2 частину розважального закладу в АДРЕСА_1.

В березні 2010 року ОСОБА_2 пред'явив позов до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. Рішенням Виноградівського районного суду від 15 липня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 6 грудня 2011 року, майно між ними було поділено, на підставі якого ОСОБА_4 зареєструвала право власності на 1/2 частину розважального закладу в АДРЕСА_1.

Під час перебування справи у касаційному провадженні ОСОБА_4 подарувала зазначений об'єкт нерухомого майна ОСОБА_1 Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року рішення Виноградівського районного суду від 15 липня 2011 року та ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 06 грудні 2011 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. За результатами нового розгляду рішенням Виноградівського районного суду від 11 липня 2013 року було поділено майно між сторонами та припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину розважального закладу в АДРЕСА_1.

Дане рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2013 року, яким було поділено майно між подружжям та відмовлено позивачу у припиненні права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину розважального закладу в АДРЕСА_1, оскільки законом не передбачено такого способу захисту права власника майна як припинення права власності на майно. Позивач вказує, що майно було набуте ОСОБА_1 безвідплатно, а тому власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Враховуючи викладене, посилаючись на практику Верховного Суду України, ОСОБА_2 просив суд витребувати від відповідачки ОСОБА_1 1/4 частину розважального закладу по АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/4 частину цього розважального закладу.

Рішенням Виноградівського районного суду від 12 січня 2016 року позов задоволено у повному обсязі. Витребувано від ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 1/4 частину розважального закладу загальною площею 308 кв.м по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 мешканця АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2. Визнано право власності на 1/4 розважального закладу загальною площею 308 кв.м по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 мешканця АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2. Стягнуто з відповідачів ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 та ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь позивача ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судовий збір у розмірі по 295 гривень з кожного, а разом 590 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Сторони в судове засідання не з'явилися про розгляд справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 305 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити з наступних підстав.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 24 листопада 1990 року до 3 грудня 2009 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, під час якого ними було придбано майно, зокрема 1/2 частину розважального закладу в АДРЕСА_1. В березні 2010 року ОСОБА_2 пред'явив позов до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. Рішенням Виноградівського районного суду від 15 липня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 грудня 2011 року, майно між ними було поділено, зокрема було виділено у приватну власність ОСОБА_4 1/2 частину розважального закладу в АДРЕСА_1, на підставі чого остання зареєструвала право власності на вищезазначене майно.

20 січня 2012 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ було відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зупинено виконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2011 року до закінчення касаційного провадження у справі.

22 березня 2012 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 1/2 частину розважального закладу в АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Лапчак Г.І. за реєстром № 953.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року рішення Виноградівського районного суду від 15 липня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 06 грудня 2011 року скасовано і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. За результатами нового розгляду рішенням Виноградівського районного суду від 11 липня 2013 року було поділено майно між сторонами та припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину розважального закладу в АДРЕСА_1. Дане рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2013 року, яким було поділено майно між подружжям та відмовлено позивачу у припиненні права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину розважального закладу в АДРЕСА_1 з тих мотивів, що законом не передбачено такого способу захисту права власника майна як припинення права власності на майно.

Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст.388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Таким чином, незважаючи на добросовісність набувача, майно підлягає витребуванню в разі вибуття його поза волею власника.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 24 листопада 1990 року до 03 грудня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, під час якого ними було придбано майно, зокрема 1/2 частину розважального закладу в АДРЕСА_1. Рішення Виноградівського районного суду від 15 липня 2011 року, на підставі якого ОСОБА_4 стала одноосібним власником спірного майна, у подальшому касаційним судом було скасовано і право на нього визнано солідарно за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Однак, під час перебування справи у касаційному провадженні ОСОБА_4 подарувала вищезазначене майно ОСОБА_1

У п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Відповідно до п.22 вищезазначеної Постанови, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до вимог пункту 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої це майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Оскільки позов про витребування майна за своєю природою є речово-правовим, його об'єктом може бути лише індивідуально-визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Індивідуально визначене майно - інвентарні об'єкти або групи інвентарних об'єктів та інше майно, що реалізується окремо як самостійний об'єкт продажу.

Як вбачається з матеріалів справи розважальний комплекс (1/2 частина) по АДРЕСА_1 має індивідуально визначений номер, побудований з цегли, загальна площа якого 307,1 кв.м. Цілий розважальний комплекс зареєстрований: за ОСОБА_3 - в 1/2 частині згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І. 10.03.2006 року за реєстром №383 та ОСОБА_6 - в 1/2 частині згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І. 10.03.2006 року за реєстром №383. Загальна вартість нерухомого майна згідно витягу з реєстру прав власності на майно від 22.03.2012 року складає 111817,00 грн. Вартість 1/2 частини майна, яка належить ОСОБА_3 складає 55909,00 грн. Всі вище зазначені характеристики нерухомого майна відносять 1/4 частину розважального комплексу в АДРЕСА_1 до індивідуально визначеного майна, яке можливо реалізувати окремо як самостійний об'єкт продажу.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 набула право власності на спірне майно, що є предметом спільної сумісної власності подружжя, за рішенням суду, яке у подальшому було скасовано, тобто вибуло з володіння другого з подружжя - ОСОБА_2 поза його волею, а добросовісний набувач ОСОБА_1 набула його безвідплатно в ОСОБА_4, яка не мала права його відчужувати, то воно підлягає витребуванню від добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь позивача.

Також, вимога позивача ОСОБА_2 про визнання права власності на спірне майно випливає із позову про витребування майна від добросовісного набувача, який ним пред'явлено в межах строків позовної давності, які передбачені главою 19 ЦК України.

Верховний Суд України в п.10 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за №9 зазначив, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Правовою позицією Верховного Суду України по даній справі, зроблено аналіз ч.3 ст.388 ЦК України, і зазначено, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

Суд першої інстанції повно й всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_4 набула право власності на спірне майно, що є предметом спільної сумісної власності подружжя, за рішенням суду, яке у подальшому було скасовано, тобто вибуло з володіння другого з подружжя - ОСОБА_2 поза його волею, а добросовісний набувач ОСОБА_1 набула його безвідплатно в ОСОБА_4, яка не мала права його відчужувати, то воно підлягає витребуванню у набувача ОСОБА_1 1/4 частини розважального центру по АДРЕСА_1 на користь позивача ОСОБА_2 та визнання за останнім право власності на зазначену 1/4 частину розважального закладу.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області , -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 12 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді