Справа №: 705/4360/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Кімстачова О.С.

з участю:

секретарів судового засідання Власової Т.Ю., Шаповал Н.В.

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Умані Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

24.07.2015 (згідно з датою на штампі поштового відділення) позивач ОСОБА_3 через свого представника за довіреністю ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 міської ради, в якому просить суд: встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем, його батьком ОСОБА_5, на момент відкриття спадщини, станом на 16.09.2014 за адресою: АДРЕСА_1; та визнати за ним право власності на спадкове майно квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Представник відповідача ОСОБА_4 міської ради за довіреністю ОСОБА_6 21.03.2016 подала суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, в якому зазначила, що міська рада не заперечуватиме проти задоволення позову при дотриманні вимог ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого відповідно до закону на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, що підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні (а.с. 116).

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримали і просили задовольнити позовні вимоги повністю, пославшись на обставини, наведені в позовній заяві.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши документи, подані стороною позивача в якості письмових доказів на підтвердження позовних вимог, допитавши свідків, суд встановив такі обставини і дійшов таких висновків.

Позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження серії АЯ № 851532 від 02.06.201953 (а.с. 82). Згідно з паспортом громадянина ОСОБА_8 Федерації № 27 01 340400, виданим 17.01.2002, ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_8 Федерації та його місце проживання зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 88).

Батько позивача ОСОБА_5 помер в м. Умані Черкаської області 16.09.2014, про що 17.09.2014 Відділом ДРАЦС по м. Умані РС ОСОБА_4 МРУЮ у Черкаській області видане свідоцтво про смерть серії І-СР № 240918 (а.с. 71).

За життя ОСОБА_5 04.10.2011 склав заповіт, яким все належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось та взагалі все те, на що він за законом матиме право на день своє смерті, заповів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 Заповіт посвідчила державний нотаріус ОСОБА_4 міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, в реєстрі № 3-2769 (а.с. 72, 73).

Згідно зі Свідоцтвом про право власності на житло від 13.05.1993, виданого ОСОБА_4 відділом житлового господарства, квартира АДРЕСА_2, належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с. 76).

Постановою від 15.04.2015 про відмову у вчиненні нотаріальної дії державний нотаріус ОСОБА_4 міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 відмовила ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого 19.06.2014, на квартиру АДРЕСА_2, так як спадкоємець в установлений законом шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини і немає фактичного прийняття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 75).

У позовній заяві (сторінка 2 абзац 2) вказано, що ще за життя батьки мати і батько склали заповіти на ОСОБА_3, а в судовому засіданні представник ОСОБА_1 пояснив, що мати ОСОБА_3 померла у 2013 році, приблизно за рік до смерті свого чоловіка. Однак під час розгляду справи в суді ні позивач, ні його представники на подали суду доказів того, що ОСОБА_7 склала заповіт, а також доказів смерті ОСОБА_7 у 2013 році та прийняття її сином ОСОБА_3 як спадкоємцем за заповітом її спадщини в передбачений законом спосіб і строк.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що на час відкриття спадщини його батька ОСОБА_5 на 16.09.2014 він постійно проживав із ним в м. Умані Черкаської області по вул. Шевченка, 9, в квартирі № 26, тому на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

Як на докази, що підтверджують постійне проживання зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, позивач посилається на показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_4 по сусідству з квартирою спадкодавця, та ОСОБА_13, яка виконувала ремонтні роботи в квартирі ОСОБА_5 в період з 10 по 20 вересня 2014 року, які були допитані в судовому засіданні 21.06.2016, а також на документи про оплату комунальних послуг квитанції, рахунки (а.с. 91-103).

Оцінюючи названі докази квитанції та рахунки щодо оплати комунальних послуг суд вважає їх неналежними, такими, що не містять інформації про предмет доказування. Надані позивачем документи (а.с. 91-103) підтверджують лише факт оплати за електроенергію, водопостачання і водовідведення, утримання будинку і прибудинкової території по особовим рахункам, які заведені на ОСОБА_5 по квартирі АДРЕСА_3, в період з 30.03.2015 по 23.04.2015 (а.с. 92, 99, 100-103). Вказана оплата могла бути здійснена ОСОБА_3, так як у виданій ним довіреності від 17.04.2015 (а.с. 83) наявні відомості про прибуття в Україну 25.03.2015. Тобто вказані документи не містять інформації про постійне місце проживання позивача в період до 16.09.2014.

Показання названих вище свідків, які вона дали в суді щодо перебування ОСОБА_3 в м. Умані на день смерті батька, а також до його смерті і після того деякий час, однак без вказівки на точні дати приїзду і від'їзду з м. Умані, суд вважає недопустимими доказами в цій справі на підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України. На думку суду, та обставина, що громадянин ОСОБА_8 Федерації ОСОБА_3 проживав постійно на України в м. Умані разом зі своїм батьком на законних підставах не може бути підтверджена показаннями свідків, враховуючи такі положення законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Визначення поняття «постійне місце проживання» у Цивільному кодексі України відсутнє, тому суд вважає можливим використання визначення, яке міститься у Законі України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 № 959-XII, яке є незмінним з часу прийняття вказаного Закону. Відповідно до ч. 1 цього Закону № 959-XII під постійним місцем проживання розуміється місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Іноземець особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав, який перебуває в Україні на законних підставах, користується тими самими правами і свободами, а також несе такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (п. 6 ст. 1, ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI). Як було встановлено і зазначено вище, позивач ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_8 Федерації, тобто іноземцем, тому на нього поширюється дія відповідних законів України, які регулюють правовий статус іноземців та умови і порядок їх перебування на території України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання. І документом, що підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні, є посвідка на постійне проживання (п. 17 ст. 1 Закону № 3773-VI).

Частинами 1, 2 ст. 16 Закону № 3773-VI передбачено, що реєстрація іноземців, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону, і в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах ставиться відмітка про реєстрацію іноземця.

Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (у редакції, що діяла у 2014 році) у статті 1 визначено, що імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців на постійне проживання; іммігрантом є іноземець, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Підпунктом 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150) передбачено, що іноземці, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі вїзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком вїзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. І згідно з пунктом 3 цього Порядку реєстрація іноземців, які вїжджають в Україну, здійснюється в пункті пропуску через державний кордон посадовою особою Держприкордонслужби.

Отже, оскільки Законом № 3773-VI передбачена обов'язкова реєстрація іноземців, які в'їжджають в Україну, яка здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України, і визначено, що документом, який підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні, є посвідка на постійне проживання, то допустимими і належними доказами постійного проживання ОСОБА_3 з батьком за місцем проживання останнього в м. Умані станом на 16.09.2014 може бути посвідка на постійне проживання в Україні, яка була видана йому не пізніше 16.09.2013, у поєднанні зі зробленими посадовою особою Держприкордонслужби відмітками в паспортному документі ОСОБА_3, які підтверджують його в'їзд і перебування на території України за рік до смерті ОСОБА_14

Щодо Дозволу на імміграцію в Україну, наданого ОСОБА_3 Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області № 08-06/686 від 02.10.2014 (а.с. 89, 90), то, враховуючи наведені вище норми законодавства України, суд вважає, що цей Дозвіл свідчить лише про те, що ОСОБА_3 в період з 02.10.2014 по 01.10.2015 мав право на законних підставах залишитися проживати в Україні постійно як дитина громадян України. Однак вказаний Дозвіл був наданий ОСОБА_3 вже після відкриття спадщини ОСОБА_5 і тому не може підтверджувати постійне його проживання на законних підставах в України станом на 16.09.2014.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного вище та вимог Законів України, суд вважає, що позивач ОСОБА_3 не надав суду належних і допустимих доказів того, що він на законних підставах постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини 16.09.2014 в АДРЕСА_4. І тому позовна вимога про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1,о задоволенню не підлягає.

Оскільки під час судового розгляду не було встановлено підстав, передбачених ч. 3 ст. 1268 ЦК України, для визнання позивача ОСОБА_3 спадкоємцем ОСОБА_5, який прийняв спадщину, і позивач не подавав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, то суд вважає встановленим те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем, який не прийняв спадщину ані за заповітом, ані за законом після смерті батька ОСОБА_5 І тому вимога позивача про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_3, задоволенню також не підлягає.

За наведених вище обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради грунтуються на обставинах, які не доведені в суді на підставі належних та допустимих доказів, і тому позов задоволенню не підлягає повністю.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 11, 15, 57-62, 208, 209, 212-215, 224-227 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, своїм батьком ОСОБА_5, на момент відкриття спадщини, станом на 16.09.2014 за адресою: АДРЕСА_1; та про визнання за позивачем права власності на спадкове майно квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, відмовити повністю.

Копію рішення суду направити відповідачу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Уманський міськрайонний суд Черкаської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: О.С. Кімстачов