АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/4979/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/252/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2016 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Козак І. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно»

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_1

до комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» /надалі «Підприємство»/

про стягнення заборгованості по заробітній платі, виплату середньомісячного заробітку за час затримки розрахункових, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити дії,

УСТАНОВИЛА:

Позивач звернулась з вимогами до Підприємства про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 703,19 грн., яка виникла станом на 22.09.14; стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати - 20,39 грн., стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати сум, належних позивачу при звільненні з розрахунку 104,23 грн. за день за період із 22.09.14 по день фактичного розрахунку або по день постановлення рішення суду та стягнення 20000,00 грн. моральної шкоди. Також просила стягнути 104,23 грн. в якості оплати за відпрацьований день 25.08.14, зобов'язати відповідача видати належно оформлену трудову книжку; зобов'язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки та надати вихідну допомогу в розмірі середнього заробітку позивача за три місяці.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 06.08.14 по 22.09.14 перебувала у трудових відносинах із відповідачем, працювала на посаді головного бухгалтера Підприємства.

Наказом від 22.09.14 її звільнено з роботи за власним бажанням й при звільненні відповідачем не виплачено усіх належних коштів, а саме: 521,15 грн. за серпень 2014р. і 182,04 грн. за вересень 2014р., а також 104,23 грн. за 25.08.14. У зв'язку із затримкою виплати заборгованості по заробітній платі, позивач вважає, що має право на компенсацію втрати частини доходів, яка складає 15,11 грн. за серпень 2014р. і 5,28 грн. за вересень 2014р., а всього 20,39 грн. У зв'язку із порушенням відповідачем обов'язку виплати звільненому працівнику усіх належних при звільненні сум та видачі трудової книжки позивач просив на підставі статті 117 КЗпП України стягнути із відповідача середній заробіток за весь час затримки.

Окрім цього ОСОБА_1 просила покласти на відповідача відшкодування моральної шкоди, яку мотивувала моральними переживаннями та хвилюванням, які зумовлені втратою роботи та необхідністю пошуку нової, втратою постійного заробітку для позивача та її сім'ї. Зазначала, що у неї порушились нормальні життєві зв'язки, відновлення яких вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25.12.15 позов задоволено частково. Стягнуто із Підприємства на користь ОСОБА_1 20,39 грн. в якості компенсації за порушення строків виплати заробітної плати (із відповідним утриманням податків та зборів (внески)); 7000,00 грн. в якості відшкодування середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні (із відповідним утриманням податків та зборів); 300,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із Підприємства на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернулася ОСОБА_1, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його змінити, стягнувши із відповідача в її користь:

- 99,33 грн. заробітної плати за серпень 2015р. за мінусом податків та зборів, 471,91 грн. в якості індексації заробітної плати, 58,23 грн. пені, 5156,34 грн. інфляційних втрат;

-93,31 грн. недовиплачених лікарняних, 443,31 грн. індексації, 53,36 грн. пені, 142,72 грн. інфляційних втрат;

- 117,76 грн. в якості компенсації за невикористану відпустку, 559,50 грн. індексації, 67,35 грн. пені, 180,12 грн. інфляційних втрат;

- 50471,20 грн. в якості відшкодування середнього заробітку за весь час затримки у видачі трудової книжки;

- 20000, 00 грн. моральної шкоди.

Порушення вбачає в тому, що судом першої інстанції невірно визначено суму коштів, які підлягають виплаті при звільненні, а саме:

- у зв'язку із несвоєчасною виплатою їй заробітної плати в сумі 99,33 грн. суд повинен був стягнути із Підприємства індексацію на невиплачену частку компенсації в сумі 471,91 грн., пеню в розмірі 58,23 грн., інфляційні витрати у розмірі 156,34 грн.

- суд не звернув уваги на те, що у зв'язку із донарахуванням Підприємством заробітної плати за серпень 2014 р. підлягав перерахунку розмір лікарняних відповідно до лікарняного листа серії АГЛ №736959 й Підприємство не доплатило їй 93,31 грн. і, тим самим, у зв'язку із несвоєчасною виплатою лікарняних суд повинен був стягнути із відповідача індексацію на невиплачену частину лікарняних в сумі 443,31 грн., пеню у розмірі 53,36 грн., інфляційні втрати - 142,72 грн.

- що судом не вірно розраховано компенсацію за невикористану відпустку в сумі 117,76 грн. та не стягнув індексацію на невиплачену частину компенсації в сумі 559,60 грн., пеню у розмірі 67,35 грн., інфляційні втрати 180,12 грн.

- що судом невірно визначено період, за яким підлягає сплата середнього заробітку та сума середнього заробітку за час несвоєчасної виплати розрахункових сум при звільненні

Окрім цього зазначає, що судом необґрунтовано відмовлено у задоволені позовної вимоги про зобов'язання Підприємства видати їй належно оформлену трудову книжку, так як рішення суду ґрунтується лише на припущені, що трудова книжка їй була надіслана 22.09.14 і тим самим судом безпідставно не стягнуто середнього заробітку за весь час неповернення трудової книжки сума, яка на день винесення рішення становить 50471,20 грн.

Указує, що судом необґрунтовано прирівняно розмір моральної шкоди до розміру невиплаченої заробітної плати, оскільки позивач неодноразово наголошувала, що за весь час з дати звільнення вона переживала постійний стрес, не могла спокійно спати в ночі, у зв'язку із чим була змушене приймати заспокійливі ліки.

Також, не погоджуючись із рішення, з апеляційною скаргою звернулося Підприємство, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Порушення вбачає в тому, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини справи, а саме того факту, що з вини позивача, яка виконувала обов'язки головного бухгалтера й сама нараховувала заробітну плату, виникла заборгованість по виплатах, й оскільки відсутня вина відповідача, тому в позові слід було відмовити.

На думку Підприємства, суд помилково не залучив до участі у спорі Тернопільську міську раду, як розпорядника бюджетних коштів, яка фінансує виплату заробітної плати працівникам Підприємства.

У суді сторони підтримали вимоги своїх скарг, пославшись на мотиви, зазначені в них. Щодо задоволення зустрічних скарг - заперечили.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що скаргу Підприємства слід задовольнити частково, а скаргу позивача відхилити з огляду на наступне.

Установлено, що ОСОБА_1 06.08.14 прийнята на роботу в Підприємство на посаду головного бухгалтера із посадовим окладом 0,75% (наказ №15 від 05.08.14) та звільнена із займаної посади 22.09.14 за власним бажанням (наказ №24 від 22.09.14).

Підставою для звільнення слугувала заява позивача від 20.09.14 із проханням перерахунку заробітної плати за серпень-вересень 2014 року, лікарняних та виплати компенсації за невикористану відпустку.

Пунктом 2 наказу по Підприємству №24 від 22.09.14 головному бухгалтеру ОСОБА_1 дано розпорядження провести розрахунки по оплаті праці згідно чинного законодавства України.

22.09.14 позивач звернулась до директора КП «Палац кіно» із письмовою заявою про надіслання їй трудової книжки за адресою м. Тернопіль, вул. Винниченка, 4/67, у зв'язку із тим, що в день звільнення вона її не отримала.

Суд першої інстанції, постановляючи рішення, провів обрахунок робочого часу позивача та установив наступне:

Згідно із табелями обліку робочого часу за серпень, вересень 2014 року позивач працювала у серпні: з 6 по 8 включно, з 11 по 15 включно, з 18 по 22 включно, 26, 27 і 29 числа, а всього 16 робочих днів по 6 годин кожен, тобто 96 робочих годин; у вересні з 1 по 6 включно, з 8 по 10 включно, 12 і 22 числа, а всього 11 робочих днів по 6 годин кожен, тобто 66 робочих годин.

11 вересня позивач вчинила прогул, а з 15 по 19 вересня включно перебувала на лікарняному.

Посадовий оклад головного бухгалтера становить 2779,50 грн.

Так як позивач прийнята на роботу на 0,75 посадового окладу, то її оклад складав 2084,63 грн. (2779,50 Х 0,75), а робочий день становив 6 годин.

Нарахування заробітної плати позивачем проводилося самостійно й у відповідності до розрахункового листка по зарплаті за серпень 2014 року ОСОБА_1 нараховано 1250,78 грн. окладу, виплачено 800,00 грн., утримано податків та зборів 244,65 грн. Заборгованість Підприємства на кінець місяця становила 206,13 грн.

Згідно розрахункового листка по заробітній платі за вересень 2014 року позивачу нараховано 1087,63 грн. окладу, 488,65 грн. лікарняних та 149,55 грн. відпускних, разом 1725,83 грн.; утримано податків та зборів 330,91 грн., та з урахуванням заборгованості за серпень виплачено 1601,05 грн. (1725,83 - 330,91 + 206,13).

У судовому засіданні встановлено, що позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про перерахунок заробітної плати за серпень 2014 року та виплати заборгованості.

28.04.15 Підприємство перерахувало ОСОБА_1 326,12 грн. в якості заборгованості по розрахункових (донараховано 405,41 грн. заробітної плати за серпень 2014 року, з яких після утримання податків та зборів виведено заборгованість у розмірі 323,70 грн.).

Актом державної інспекції з питань праці у Тернопільській області від 13.08.15 зафіксовано невірне нарахування посадовою особою ОСОБА_1 заробітної плати головному бухгалтеру ОСОБА_1 за період роботи із 06.08.14 по 22.09.14 в сумі 323,70 грн.

Ураховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач в день звільнення позивача не виплатив всіх сум, що належали йому від Підприємства.

Апеляційна інстанція погоджується із розрахунком розміру заборгованості, проведеним судом першої інстанції, так як він не суперечить розрахунку № 84 від 24.06.16, здійсненому відповідачем, та акту державної інспекції з питань праці у Тернопільській області від 13.08.15.

Оскільки відповідачем були порушені строки виплати позивачу заробітної плати, тому суд першої інстанції вірно застосував положення ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» й стягнув з останнього 20,39 грн. компенсації в межах позовних вимог, заявлених ОСОБА_1

Тому, рішення в цій частині є вірним й не підлягає до скасування з мотивів, заявлених Підприємством у скарзі.

Щодо стягнення із відповідача середньомісячного заробітку за час затримки належних сум при звільненні в розмірі 7000,00 грн., то апеляційна інстанція вважає рішення в цій частині таким, що постановлене із дотриманням вимог матеріального та процесуального права з огляду на таке:

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом установлено, що відповідачем не виплачено усіх належних позивачу сум в день звільнення. Остаточний розрахунок проведено лише 28.04.2015р.

За положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на Підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Тому судова колегія не приймає до уваги подані відповідачем докази про скрутне матеріальне становище.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Указана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року у справі № 6-64цс13.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання відповідача на те, що Підприємство не повинне нести відповідальності за несвоєчасний розрахунок, так як невиплата сум при звільненні була пов'язана із помилкою самого позивача при нарахуванні заробітної плати.

Роботодавець зобов'язаний перевірити правильність, повноту та своєчасність виплати працівнику усіх належних йому при звільненні сум і не може покладати відповідальність за це на особу, яка звільняється.

Судом першої інстанції вірно проведений обрахунок середньомісячного заробітку за час затримки розрахункових, що становить 15494,88 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду про необхідності застосування ч. 2 статті 117 КЗпП України щодо зменшення розміру відшкодування до 7000,00 грн. з врахуванням розміру заборгованості перед позивачем.

Тому, рішення в цій частині позовних вимог слід залишити без змін, а скарги сторін - без задоволення.

Аналізуючи рішення суду в частині позовної вимоги про стягнення 104,23 грн. за роботу у вихідний день (25.08.14), судова колегія вважає, що воно є вірним виходячи із наступного.

У силу ст. 73 КЗпП України, 24 серпня є святковим днем - Днем незалежності України,.

Відповідно до ч. 3 статті 67 КЗпП України, у випадку, коли святковий або неробочий день збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого.

Святковий день 24 серпня 2014 року припав на неділю, а відтак понеділок 25 серпня 2014 року був вихідним, тому оплата за цей день не проводилася.

Як вбачається із табелю обліку робочого часу за серпень 2014 року позивач не працювала у вказані дні, тому вимога про стягнення згаданих коштів є безпідставною й суд вірно постанови в цій частині рішення. Дана позиція стосується й щодо інших вимог позивача про стягнення із відповідача коштів за роботу у вихідні та святкові дні.

Також, є безпідставними доводи ОСОБА_1 про невірне вирішення судом першої інстанції позовних вимог щодо зобов'язання відповідача видати належно оформлену трудову книжку та стягнути середньомісячного заробітку за кожен день прострочення її видачі так як вони спростовуються письмовими доказами, які свідчать про те, що трудову книжку остання отримала своєчасно.

Так, згідно із заявою від 22.09.14 позивач просила вислати їй трудову книжку за адресою м. Тернопіль, вул. Винниченка, 4/67 у зв'язку із тим, що в день звільнення вона її не отримала.

У судовому засіданні представник Підприємства ОСОБА_2 вказала, що згадана заява була написана позивачем у зв'язку із тим, що остання не дочекалася закінчення робочого дня в день звільнення, а тому не отримала книжки й в подальшому трудова книжка була надіслана їй поштовим відправленням.

Згідно із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 23.09.14 ОСОБА_1 23.09.14 отримала рекомендований лист, скерований їй відповідачем 22.09.12.

Позивач заперечила отримання трудової книжки вказаним поштовим відправленням, однак докази свідчать про протилежне.

У тексті заяви від 29.07.15 на ім'я начальника територіальної державної інспекції з питань праці у Тернопільській області ОСОБА_1 вказує, що трудова книжка їй вислана відповідачем поштою без її згоди.

Окрім цього, у додатках до позовної заяви від 23.03.15 ОСОБА_1 зазначає копію сторінок трудової книжки, й додає копію сторінки № 1 книжки АХ № 012107, виданої на її ім'я, та копію сторінки, на якій містяться відомості про її прийняття та звільнення з підприємства (записи № 21, 22) із належним оформленням записів про звільнення.

Тому, рішення в цій частині є вірним і до скасування (зміни) не підлягає, а вимоги позивача ОСОБА_1 щодо вказаних вимог є безпідставними.

Аналізуючи рішення суду першої інстанції стосовно часткового задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди з огляду на доводи сторін спору в частині апеляційного оскарження, судова колегія приходить до переконання, що апеляційна скарга Підприємства в цій частині є обґрунтованою, виходячи із наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У своїх вимогах ОСОБА_1 зазначала, що невиплата відповідачем розрахункових спричинила їй моральну шкоду, яка полягала у переживаннях та хвилюваннях, зумовлених втратою роботи та необхідністю пошуку нової, втратою постійного заробітку для неї та членів її сім'ї, порушенням нормальних життєвих зв'язків, відновлення яких вимагає додаткових зусиль для організації життя.

Однак, жодних належних та допустимих доказів у підтвердження цього позивач не надала.

Установленими у справі доказами спростовується зазначені доводи позивача, як от: заяву на звільнення вона написала самостійно й звільнилася з Підприємства за власним бажанням; на час звільнення остання працювала в ПП «Лодмар-Україна» (довідка від 06.11.15, згідно із якою позивач перебуває у трудових відносинах з 03.02.14, працює на посаді головного бухгалтера) та в ТзОВ «Терно-Лайт» (довідка від 06.11.15, згідно із якою позивач працює на посаді головного бухгалтера з 03.03.14), й чого не заперечила в судовому засіданні остання.

Тому, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо спричинення позивачу моральної шкоди. При цьому, апеляційною інстанцією враховувалася та обставина, що позивач особисто допустила недоліки при виконанні обов'язків головного бухгалтера на Підприємстві, невірно нарахувавши собі заробітну плату, що стало причиною вказаного спору.

Із огляду на встановлені обставини, рішення суду в цій частині підлягає до скасування з постановленням нового рішення, яким слід відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення із Підприємства моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхили, а скаргу комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 грудня 2015 року скасувати частково, а саме: в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» про відшкодування моральної шкоди.

Постановити щодо зазначених вимог нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» про відшкодування моральної шкоди.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скаргу.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович