Провадження № 22-ц/780/2473/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 27.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

27 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька К.П., Таргоній Д.О.

за участі секретаря Воробей В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що 31 серпня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 444/П/99/2007-840, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 157 360 доларів США із строком повернення до 31 серпня 2036 року. Цільове використання кредиту придбання цінних паперів з метою фінансування будівництва житлової нерухомості, згідно договору купівлі-продажу, на підставі якого позичальник резервує/бронює обєкт нерухомості.

Разом з тим укладений кредитний договір не містить усіх істотних умов, що передбачені чинним законодавством для подібних договорів.

Так, у договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не містить графіку платежів та був укладений ним на вкрай не вигідних умовах, оскільки при укладанні спірного кредитного договору позивач не був попереджений про валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором.

Також зазначає, що умовами спірного кредитного договору передбачено, що він має сплатити на користь банку комісію за видачу кредиту, тобто сплатити за дії, які банк здійснює на власну користь з метою встановлення правовідносин по кредитному договору. Таке положення суперечить п. 3.6. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Отже, на думку позивача, при укладенні кредитного договору між ним та банком не було досягнуто всіх істотних умов, що визначені законодавством, як обовязкові для договорів споживчого кредитування, що призвело до укладення кредитного договору, який є несправедливим і в цілому суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив визнати недійсним кредитний договір № 444/П/99/2007-840 від 31 серпня 2007 року, укладений між ним та ПАТ «КБ «Надра», з моменту його вчинення.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням кредитного договору банк повинен був у письмові формі повідомити позивача про всі наявні форми кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредити, порядок та строки повернення коштів тощо. Однак банком така вимога закону не була виконана.

Висновок суду першої інстанції про те, що підпис в анкеті-заяві від 06 липня 2007 року є підтвердженням того, що позивач ознайомлений з основними умовами надання кредиту не є обґрунтованим, оскільки анкета містить значні неточності з укладеним кредитним договором, а саме містить закреслення та різні цілі кредитування.

Таким чином, в поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 серпня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 444/П/99/2007-840, відповідно до умов п. 1.1. якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у сумі 157 360 доларів США, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до умов п. 1.2. кредитного договору цільовим використанням кредиту є придбання цінних паперів облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 10 018, емітованих ТОВ «Укргаз», з номінальною вартістю кожної облігації 30,00 грн., з метою фінансування будівництва житлової нерухомості, згідно договору купівлі-продажу облігацій № Б-163/81-06-2/2007/001 від 31 серпня 2007 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «Компанія з управління активами «Ексінор», та договору про резервування/бронювання приміщення № 1Б/3/5/55/Ж від 22 червня 2007 року, що укладений між позичальником та ТОВ «Укргаз», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється обєкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1, поверх 5, підїзд 3.

Відповідно до умов п. п. 1.3. 1.4. кредитного договору банком нараховуються відсотки за користування кредитом на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,49 % річних (із розрахунку 360 днів у році).

Комісія за видачу кредиту складає 1,5 % від суми кредиту і сплачується одноразово на дату, видачі/перерахування кредитних коштів. Банк надає позичальнику кредит строком на 348 місяців.

Відповідно до умов п. 3.1. кредитного договору надання кредиту проводиться шляхом: видачі готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума якої визначена в іноземній валюті доларах США після укладення договорів застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів; або перерахуванням коштів, якщо вони надані у валюті України гривнях, за реквізитами, вказаними позичальником письмово, після укладання договорів застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів; або перерахуванням коштів на поточний рахунок позичальника за реквізитами, вказаними позичальником письмово після укладання договорів застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів.

Згідно умов п. п. 3.3. 3.3.3. кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку, передбачені п. п. 1.3.1. цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок № 7947 МФО 320564 мінімально необхідного платежу у валюті кредиту; щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1 702,13 доларів США; позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у п. 3.3.2 цього договору, щомісячно до 25 числа поточного місяця.

Відповідно до п. 3.3.4. кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту 31 серпня 2036 року.

Згідно умов п. 3.4. кредитного договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості.

Відповідно до п. п. 3.5., 3.6. кредитного договору якщо протягом дії договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімально необхідний платіж, та/чи інші платежі, передбачені цим договором, то банк приймає виконання позичальником своїх зобовязань по цьому договору в наступному порядку: прострочені відсотки за користування кредитом; відсотки за користування кредитом; пені та штрафи; прострочена сума кредиту; сума кредиту. З метою виконання умови, передбаченої п. 3.5. цього договору, банк при наявності несвоєчасного та/чи не в повному обємі виконання позичальником своїх обовязків щодо сплати мінімально необхідного платежу та/чи інших платежів, передбачених цим договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені позичальником на розподільчий рахунок згідно черговості, передбаченої п. 3.5. цього договору або іншої черговості, встановленої на розсуд банку.

Згідно умов. п. п. 8.5., 8.6. кредитного договору передбачено, що цей кредитний договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання позичальником прийнятих на себе зобовязань.

30 червня 2011 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 444/П/99/2007-840 від 31 серпня 2007 року відповідно до умов якої сторони дійшли згоди та уклали цю додаткову угоду № 1 до кредитного договору про наступне: «1. Позичальник зобовязаний здійснити зарахування на рахунок № 7947, відкритий в Шевченківському відділенні філії ПАТ «КБ «Надра» Київське РУ суму заборгованості за договором в розмірі 1 848,65 доларів США; 2. При умові своєчасного та у повному обсязі виконання позичальником зобовязання, визначеного п. 1 додаткової угоди, сторони дійшли домовленості про прощення неустойки (штраф, пеня) в розмірі 154,39 доларів США відповідно до умов договору, розрахованої на день укладення цієї додаткової угоди; 3. Банк самостійно розподіляє грошові кошти, сплачені позичальником відповідно до умов цієї додаткової угоди, відповідно до черговості, встановленої на розсуд банку».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний кредитний договір містить всі істотні умови, як того вимагає чинне цивільне законодавство, умови кредитного договору є справедливими та не суперечать принципу добросовісності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року "Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем періодично виконувалися умови кредитного договору, що може свідчити про те, що він розумів та погоджувався з умовами укладеного кредитного договору та не вважав свої права при укладанні договору порушеними.

Окрім того, кредитний договір, як вірно встановлено судом першої інстанції, містить строк дії договору, цільове призначення кредиту, порядок повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, що суперечить доводам позивача.

Доводи позивача про те, що банком не було повідомлено про коливання курсу гривні у відношенні до іноземної валюти, що поставило його в край невигідне становище не може бути підставою для розірвання чи визнання кредитного договору недійсним, оскільки обставини щодо можливості коливання курсу валют є загальновідомими і зрозумілими для будь-якої повнолітньої особи, не обмеженої у дієздатності і яка має мінімальний освітній рівень.

Судова колегія також погоджується із судом першої інстанції в тому, що договір передбачав повернення кредиту ануїтентними платежами, а тому графік погашення заборгованості не мав складатись.

Проте слід погодитися з позивачем в тому, що банки при укладенні кредитних договорів не можуть встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на свою користь.

Однак недійсність окремої частини договору не тягне за собою визнання недійсним всього договору, як це передбачено ст.. 217 ЦК України, а також ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки можна припустити, що цей договір міг би бути укладений без включення до нього таких положень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є: 1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції. А рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: