У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,
Ізмайлової Т.Л.,Карпенко С.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу у справі за заявою ОСОБА_6, заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_7 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. В обгрунтування заявлених вимог заявник посилався на те, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 02 вересня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») заборгованість в розмірі 2 805 752,24 грн та третейський збір в сумі 25 500 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року, видано виконавчий лист на примусове виконання цього рішення, зокрема, про стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 389/55/07-Пі від 03 жовтня 2007 року в сумі 2 805 752,24 грн. Заявник зазначав, що на виконання виконавчого напису приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 17 липня 2013 року 07 травня 2015 року було сплачено заборгованість в розмірі 1 400 450,63 грн, тобто розрахунок заборгованості станом на 16 травня 2014 року, на підставі якого винесене рішення третейського суду, включав в себе заборгованість, яка була погашена ОСОБА_6 Разом з цим, вимогу про сплату заборгованості до поручителя ОСОБА_9 було отримано 18 жовтня 2012 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києвавід 19 жовтня 2015 року заяву ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 1259/14 від 02 вересня 2014 року, виданий Дніпровським районним судом м. Києва на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 02 вересня 2014 року у справі № 1259/14 про солідарне стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором кредиту № 389/55/07-Пі від 03 жовтня 2007 в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_6 за період з 21 вересня 2011 року до 13 вересня 2012 року в сумі 175 210, 29 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 1 400 450,63 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 144 063,09 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ - 1 151 496,28 грн, сума заборгованості за процентами - 27 693,53 долари США, що еквівалентно за курсом НБУ - 221 354,38 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 814,59 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ - 6 511,06 грн та в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_7 в повному обсязі. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року в частині визнання виконавчого листа щодо стягнення з ОСОБА_7 заборгованості таким, що не підлягає виконанню скасовано та постановлено у цій частині нову ухвалу, якою у задоволенні заяви ОСОБА_6 про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист виданий на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом установлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 02 вересня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 2 805 752,24 грн та третейський збір в сумі 25 500 грн (а.с. 4-11).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року видано виконавчий лист на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 02 вересня 2014 року про стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 389/55/07-Пі від 03 жовтня 2007 року в сумі 2 805 752,24 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрати, пов'язані з вирішенням спору третейським судом у сумі 25 500 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частиною другою ст. 369 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

Підстави для цього зазначені у ч. 4 ст. 369 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо: його було видано помилково; якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою; з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) є закінчення виконавчого провадження.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов'язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов'язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов'язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

- видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

- коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

- видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа;

- помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване;

- видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

- пред'явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред'явлення цього листа до виконання.

У п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV передбачено скасування рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ, як самостійну підставу для закінчення виконавчого провадження. У зв'язку з цим у разі, якщо виконавчий лист вже пред'явлено до виконання, необхідності звертатися до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, немає. Виконавче провадження в цьому випадку буде закінчене на зазначеній підставі.

Згідно із частиною п'ятою статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Таким чином, положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов'язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов'язок поручителя щодо виконання зобов'язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-172цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд, дійшов правильного висновку про скасування ухвали суду першої інстанції в частині визнання виконавчого листа щодо стягнення з ОСОБА_7 заборгованості за рішенням третейського суду таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням наданих сторонами доказів, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що виконавчий лист не підлягає виконанню лише на сплачену боржником суму в розмірі 1 400 450,63 грн, обґрунтовано зауваживши, що доводи ОСОБА_6 про повне виконання зобов'язань за кредитним договором не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи.

Відмовляючи у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_7, як поручителя, апеляційний суд, обґрунтовано зауважив, що суд першої інстанції, визнаючи поруку припиненою, вийшов за межі своїх повноважень, розглянув спір по суті, який вже був вирішений третейським судом та ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року.

Верховним Судом України в постанові від 06 липня 2016 року № 6-1199цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої за приписами ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України).

Оскільки рішенням третейського суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень частини 4 ст. 559 ЦК України немає. Тому висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_6 у зв'язку з визнанням поруки припиненою за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя є правильним.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року постановлена з додержанням норм процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 342 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко