АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Савчук М.В., Чупікової В.В.,

секретар Тодоряк Г. Д.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний «Промислово-Інвестиційний Банк» (далі - ПАТ АК «Промислово-Інвестиційний Банк»), третя особа - Національна комісія, що здійснює Державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним, визнання кредитора за договором належним за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 червня 2016 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ АК «Промислово-Інвестиційний Банк» про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним, визнання кредитора за договором належним.

Зазначали, що 21 березня 2007 року між ПАТ АК «Промислово-Інвестиційний Банк» та позивачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір №669, а між банком та позивачем ОСОБА_2 - кредитний договір №672.

У подальшому 17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ АК «Промислово-Інвестиційний Банк» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ АК «Промислово-Інвестиційний Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за указаними кредитними договорами.

Посилаючись на невідповідність укладеного між відповідачами договору вимогам закону, несправедливість умов, порушення їх прав як споживачів банківських послуг, позивачі просили визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, що був укладений між ПАТ АК «Промислово-Інвестиційний Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині відступлення права вимоги за споживчими кредитними договорами № 669, №672 від 21 березня 2007 року, визнати ПАТ АК «Промислово-Інвестиційний Банк» належним кредитором за вказаними кредитними договорами.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Такий висновок є правильним.

У справі встановлено, що 21 березня 2007 року між ПАТ АК «Промислово-Інвестиційний Банк» та позивачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір №669, а між банком та позивачем ОСОБА_2 - кредитний договір №672.

17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ АК «Промислово-Інвестиційний Банк укладено договір відступлення права вимоги відповідно до якого ПАТ АК «Промислово-Інвестиційний Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ АК «Промислово-Інвестиційний Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_2 (а.с. 10-17, 18).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, а фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України). При цьому нормами ЦК України не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб (боржників), по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами 1, 2 ст. 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Крім того, відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України відступлення права вимоги, яке має наслідком заміну кредитора у зобов'язанні, передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, враховуючи предмет договору факторингу, до фактора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи умови щодо валюти кредитування.

З матеріалів справи убачається, що договір факторингу є укладеним у відповідності до вимог закону, при їх укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини.

Посилання апелянтів на неврахування судом першої інстанції положень Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава, 28 травня 1988 року) є необгрунтованим, оскільки її норми стосуються відступлення права грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками).

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження), на недотримання якого посилаються позивачі як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі п. 6 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, п. п. 2 п. 1 Розпорядження операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені п. 1 вказаного Розпорядження.

Враховуючи викладене, Розпорядження не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року при його вчиненні.

Крім того, пункт 1 Розпорядження виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 352 від 06 лютого 2014 року.

Необгрунтованими є й доводи апелянтів про те, що для укладення договору відступлення права вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» повинен мати ліцензію НБУ на право здійснення валютних операцій.

Оспорюваним договором ТОВ «Кредитні ініціативи» не уповноважено здійснювати валютні операції.

Надуманими є твердження апелянтів про порушення їх прав як споживачів, здійснення ТОВ «Кредитні ініціативи» нечесної підприємницької практики (ст. ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 26 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Позивачі не є стороною оспорюваного договору, а тому не може йти мова про введення позивачів в оману внаслідок укладення договору відступлення права вимоги, укладеного між відповідачами.

Також у порушення вимог ст. ст.10, 60 ЦПК України ними не доведено, що укладанням цього договору їх права порушені.

Згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні не потрібна.

Відповідно до загального порядку заміни кредитора у зобов'язанні, визначеного ч. 2 ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: М.В. Савчук

В.В. Чупікова