Провадження №22-ц/784/802/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

25 квітня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника -

ОСОБА_4,

відповідачів - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_8,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 лютого 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 29 березня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за

позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про відновлення меж земельної ділянки,

зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 і ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Миколаївська міська рада, про відновлення меж земельної ділянки,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пред'явили вищевказаний позов до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_9.

Позов обґрунтований тим, що позивачі в порядку спадкування за заповітом набули рівні права на житловий будинок АДРЕСА_1 (в документах, що наявні в матеріалах справи, також зустрічається неправильно перекладена назва вулиці, а саме: АДРЕСА_1

Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 998 кв.м., що є меншою від площі земельної ділянки, яка виділялась згідно з рішенням Миколаївської міської ради №650 від 05 липня 1977 року, за яким за вищевказаною адресою була закріплена земельна ділянка, площею 1127 кв.м.

Відповідачі є власниками сусідніх житлових будинків та користувачами земельних ділянок.

На теперішній час, позивачі не можуть в повній мірі користуватися своєю земельною ділянкою, оскільки відповідачі самовільно перенесли спільні межі земельних ділянок у бік їх земельної ділянки, а суміжний землекористувач ОСОБА_5 взагалі перенесла межу впритул до стіни їх житлового будинку, чим перешкоджає у доступі до стіни будинку та позбавляє можливості обслуговувати будинок та проводити капітальний ремонт.

Посилаючись на викладені обставини, позивачі просили відновити межі їх земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 згідно даних земельно-кадастрової документації.

В подальшому, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уточнили позовні вимоги та остаточно просили відновити суміжну межу земельних ділянок шляхом перенесення існуючої межі суміжного землекористування між земельною ділянкою в АДРЕСА_1 що перебуває у їх користуванні та земельною ділянкою в місті АДРЕСА_2, що перебуває у користуванні ОСОБА_5 вздовж задньої бокової стіни житлового будинку НОМЕР_1 на відстань шириною 1 м, площею 14 кв.м в сторону земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

У грудні 2014 року відповідач ОСОБА_6 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в якому зазначав, що саме позивачі самовільно перенесли сумісну межу їх земельної ділянки на три метри у глиб його земельної ділянки та самовільно побудували огорожу, чим здійснили захоплення його земельної ділянки орієнтовною площею 90 кв.м.

Посилаючись на небажання землекористувачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 усувати порушення добровільно, просив суд задовольнити його позов та зобов'язати останніх відновити межу, яка поділяє земельні ділянки НОМЕР_2 та НОМЕР_1 по АДРЕСА_5, шляхом перенесення огорожі на три метри у глиб їх земельної ділянки.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2014 року, яка занесена до журналу судового засідання, зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 лютого 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 29 березня 2016 року, позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково.

Відновлено суміжну межу земельних ділянок шляхом перенесення існуючої межі суміжного землекористування між ділянкою в АДРЕСА_1 що перебуває у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та земельною ділянкою в АДРЕСА_2, що перебуває у користуванні ОСОБА_5, вздовж задньої бокової стіни житлового будинку НОМЕР_1 на відстань шириною 0,7 метрів, довжиною 14 метрів, площею 9,8 кв.м., - в бік земельної ділянки АДРЕСА_2

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_6 відмолено за недоведеністю.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в рівних частинах з ОСОБА_5 240 грн. судового збору та 2 500 грн. витрат на проведення судової експертизи.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаючись на неповне з'ясування районним судом дійсних обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просили змінити рішення в незадоволеній частині їх позову та відновити суміжну межу земельних ділянок НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 шляхом перенесення існуючої межі вздовж задньої бокової стіни житлового будинку НОМЕР_1 на відстань шириною саме 1 м, площею 14 кв.м в сторону земельної ділянки АДРЕСА_2

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилаючись на не встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи і порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати.

Апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення ухвалено не у повній відповідності з вищевказаними вимогами.

Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову, районний суд виходив з того, що матеріалами справи, зокрема, висновком судової земельно-технічної експертизи, підтверджується порушення меж земельної ділянки позивачів та розроблений єдиний технічно можливий спосіб відновлення меж їх земельної ділянки шляхом перенесення такої межі у бік ділянки НОМЕР_3 без порушення державних будівельних та протипожежних норм та правил.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області не погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає помилковими та необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів даної справи, житловий будинок НОМЕР_1, який розташований по АДРЕСА_5 є спільною частковою власністю позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які є власниками будинку кожен по ? частці (а.с.2-5).

З технічного паспорту на обумовлений будинок слідує, що за будинком НОМЕР_1, що розташований по АДРЕСА_5, 1929 року забудови, закріплена земля площею 1127 кв.м., а фактично площа землі становить 1097 кв.м.

Власниками сусідніх будинків та користувачами земельних ділянок є відповідачі.

Так, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07 липня 1995 року, ОСОБА_6 є власником цілого житлового будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_3 (а.с.42).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 вересня 1999 року, ОСОБА_9 є власником житлового будинку з усіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_4 (а.с.43).

На підставі свідоцтв про право власності на домоволодіння від 04 травня 2002 року та від 04 червня 2002 року ОСОБА_7 є власником 21/100 частки, а ОСОБА_5 - НОМЕР_3/100 часток житлового будинку з всіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2(а.с.44,45).

Рішенням Центрального районного народного суду міста Миколаєві від 30 вересня 1987 року, визначено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинку АДРЕСА_2

Виділено в користування ОСОБА_10 земельну ділянку, площею 195 кв.м., а співвласнику ОСОБА_11, правонаступником якої є ОСОБА_7, - виділено земельну ділянку, площею 629 кв.м (а.с.49).

Висновком судової земельно-технічної експертизи, яка була проведена Регіональною торгово-промисловою палатою Миколаївської області №125-094 від 23 листопада 2015 року встановлено, що земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_1 в місті Миколаєві, площею 1127 кв.м. закріплена рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів №650 від 05 липня 1977 року неправильної геометричної форми з встановленням лінейних меж на підставі Рішення №292 від 17 лютого 1956 року - площа земельної ділянки становила станом на 24 січня 1954 року 1097 кв.м.

Земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_2 розділена на дві окремі відокремлені земельні ділянки НОМЕР_3 на підставі судового рішення від 30 вересня 1987 року, загальною площею 824 кв.м., в тому числі земельна ділянка НОМЕР_3 площею 629 кв.м., земельна ділянка НОМЕР_3, площею 195 кв.м.

На момент дослідження, виконаними експертом замірами на місці та згідно даних Геодезичної зйомки, встановлені фактичні розміри лінейних меж земельної ділянки НОМЕР_1, в тому числі по лівій боковій межі з боку домоволодіння НОМЕР_3 по прямій довжиною 53.02 м. Фактична площа земельної ділянки становить 1 005 кв.м., що на 122 кв.м. менше закріпленої площі.

А фактична площа земельної ділянки НОМЕР_3 становить 214 кв.м., що на 19 кв.м. більше закріпленої, фактичні розміри лінейних меж земельної ділянки в тому числі по правій боковій межі з боку домоволодіння НОМЕР_1 по прямій довжиною 27.57 м.

Дослідженням усіх інших суміжних земельних ділянок НОМЕР_2,АДРЕСА_4 встановлено, що площі всіх земельних ділянок мають фактичну площу меншу, ніж закріплену відповідними рішеннями компетентних органів.

Так, земельні відносини регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, яка полягає в забезпеченні раціонального використання земельних ресурсів, збереженні й відтворенні родючості ґрунтів, захисті їх від псування і забруднення, реалізації громадянами, юридичними особами та державою їхніх прав власності та землекористування відповідно до закону.

Важлива роль у захисті прав і законних інтересів громадян, юридичних осіб та держави в земельних і пов'язаних із ними майнових правовідносинах належить судам.

За правилами ч.2 ст.95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню, в порядку встановленому законом.

Відповідно до ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

В силу ст.104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше, а також вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Положеннями ст.152 ЗК України передбачено забезпечення державою громадянам рівні умови захисту прав власності на землю та право власника земельної ділянки або землекористувача вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже, за змістом зазначеної норми права захисту підлягає не тільки право власності на земельну ділянку, а також право користування нею від будь-яких порушень зазначених прав.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, серед іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно з ч.ч.2-5 ст.158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Положеннями ст.ст.106-107 ЗК України передбачений порядок визначення (відновлення) спільних меж земельних ділянок.

Відповідно до ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст.193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

За змістом п.4.1, 4.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 18 травня 2010 року за №376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст.186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Надаючи судового тлумачення складностям, які виникають при застосування земельного законодавства, в тому числі і щодо захисту прав громадян на належні їм земельні ділянки Пленум Верховного Суду України у пунктах 2 та 4 своєї постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України №2 від 19 березня 2010 року) зазначав наступне.

За загальним правилом розмежування компетенції судів з розгляду земельних та пов'язаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається залежно від суб'єктного складу їх учасників. Ті земельні та пов'язані із земельними відносинами майнові спори, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб'єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами, а всі інші - в порядку цивільного судочинства, крім спорів, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких згідно з пунктами 1,3 ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства віднесено до компетенції адміністративних судів.

Згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі.

З системного логічного аналізу названих статей можливо зробити наступні висновки.

Відповідно до ч.1 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.158 ЗК України, земельні спори вирішуються не лише судом, а і органами місцевого самоврядування та виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Відмежувальною ознакою правосуддя є те, що при його здійсненні вирішення спору характеризується остаточністю і неможливістю оскарження прийнятого рішення до іншої системи органів.

Земельні спори розглядаються в порядку цивільного, господарського та адміністративного судочинства.

З тлумачення вищеназваних статей, та п.«й» ч.1 ст.12 ЗК України та ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року (з наступними змінами та доповненнями), спори щодо встановлення меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, мають вирішуватися органами місцевого самоврядування, а ніяк не судами. Лише у разі непогодження особи з рішенням названого органу, спірне правовідношення стає предметом судового врегулювання.

Відповідно до пп.5 п.«б» ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада може делегувати повноваження з вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом, виконкому сільських, селищних, міських рад, що не суперечить коментованим нормам, оскільки виконавчий комітет ради створюється радою для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування і входить до системи місцевого самоврядування.

Таким чином, спори про встановлення межі сусідніх земельних ділянок не можуть вирішуватися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства, оскільки це знаходиться за межами їх юрисдикції.

У той же час, спори про відновлення меж земельних ділянок можуть бути предметом такого розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі та відповідач ОСОБА_6 заявили позов про усунення перешкод в користуванні суміжними земельними ділянками, якими вони та їх правопопередники володіли і володіють.

При цьому, ані позивачі, ані суміжні землекористувачі земельних ділянок за НОМЕР_2,НОМЕР_3,НОМЕР_4, що розташовані по АДРЕСА_5, не мають правовстановлюючих документів на земельні ділянки, як і належно оформленої земельно-кадастрової документації.

Наданий ж позивачами технічний паспорт, не може бути основою для відновлення меж, оскільки має інше функціональне призначення. Не може визнаватися прийнятним для вирішення даної справи в заявленому форматі і топографічний план та схематичний план кварталу, оскільки вони є носіями схематичного зображення іншого об'єкту.

За такого, даний спір не може вирішуватися у заявлений позивачами та відповідачем ОСОБА_6 спосіб захисту, оскільки за висновками судової експертизи та поясненнями судового експерта у суді апеляційної інстанції, межі суміжного землекористування між земельними ділянками НОМЕР_2,77,НОМЕР_3,НОМЕР_4, що розташовані по АДРЕСА_5 не встановлені, а тому не можуть бути відновлені.

Доказів протилежному у справі немає та вказане сторонами не спростовано.

На підставі викладеного, сторони повинні перенести свій спір до органу місцевого самоврядування, а у разі непогодження з його рішенням - до суду, відповідної юрисдикції.

Виходячи з того, що суд першої інстанції був іншої думки та частково задовольнив позовні вимоги та відмовив у задоволенні зустрічного позову, але з інших підстав, то даний висновок слід привести в дію рішенням апеляційної інстанції.

За таких обставин, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 лютого 2016 року на підставі ч.1 ст.309 ЦПК України слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 лютого 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 29 березня 2016 року, -скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про відновлення меж земельної ділянки - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 і ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Миколаївська міська рада, про відновлення меж земельної ділянки - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко