У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про припинення права власності на частку спірної квартири із виплатою компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення порядку користування квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про припинення права власності останнього на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, стягнення з неї на користь ОСОБА_7 компенсації за 1/4 частини згаданої квартири в розмірі 183 370 грн, визнання за нею права власності на 1/4 частини спірної квартири, мотивуючи свої вимоги неможливістю поділу в натурі спірної квартири та незначною часткою у власності відповідача ОСОБА_7

У листопаді 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6 про встановлення порядку користування квартирою та просив суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 наступним чином: виділити йому у користування одну житлову кімнату, площею 10,7 кв.м, позначену на плані технічного паспорта під № 7, виділити у користування ОСОБА_6 житлові кімнати площею 17,3 кв.м та 17,2 кв.м, позначені на плані технічного паспорта під № 6 та № 5 відповідно, два балкони площею по 0,8 кв.м; місця загального користування залишити у спільному користуванні.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_7 на належну йому 1/4 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину кватири за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 62,9 кв.м, житловою площею 45,2 кв.м, яка складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень. В рахунок належної ОСОБА_7 1/4 частини зазначеної квартири стягнуто грошову компенсацію в розмірі 183 370 грн, яка була зарахована від ОСОБА_6 26 квітня 2015 року на депозитний рахунок ТУ ДСА у Одеській області на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2015 року. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, та ухвалити нове рішення, яким його зустрічні позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач ОСОБА_7 є власником 1/4 частини спірної квартири, його частка є незначною в порівнянні з часткою позивача і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, таке припинення не завдасть істотної шкоди його інтересам, у нього є інше житло де він проживає разом із своєю матір'ю та братами, спільне володіння і користування майном є неможливим. Ухвалюючи рішення щодо зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом фактичні обставини справи вказують на те, що підстав для задоволення таких вимог немає.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого 12 листопада 2009 року державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_3 (а.с. 10, 11, т. 1) та на підставі свідоцтва, виданого 14 серпня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу відповідно до ст. 61 «Про виконавче провадження» ОСОБА_6 належить 5/12 частин зазначеної квартири (а.с. 14, 15, т. 1).

Згідно з договором дарування, укладеного 30 вересня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, останній отримав у дар 1/4 частину квартири АДРЕСА_4 (а.с. 16, 17, 88-89, 90 т. 1).

З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 847/974/24 від 18 березня 2015 року, складеного Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, вбачається, що існує технічна можливість визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_3 м. Одесі з запропонованим експертом варіантом, зокрема, з виділенням у користування співвласнику ОСОБА_7 житлової кімнати, площею 10,7 кв.м, а співвласникові ОСОБА_6 - житлові кімнати площею 17,2 кв.м, 17,3 кв.м, балкони по 0,8 кв.м; приміщення загального користування залишити у загальному користуванні співвласників. Дійсна вартість 1/4 частини спірної квартири без ремонту (у незадовільному стані) становить 7 870 доларів США, що еквівалентно 183 370 грн за курсом НБУ на дату оцінки. Виділити в натурі 1/4 частини спірної квартири з окремим входом у складі житлових та підсобних приміщень, регламентованих нормативно-технічними вимогами не надається можливим. Ринкова вартість квартири складає 58 650 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на дату складання оцінки 1 366 550 грн (а.с. 201-218, т. 1).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України,право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Однак надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним у відповідності до ч. 2 ст. 183 цього Кодексу. Якщо надання частки в натурі є неможливим, співвласник вправі вимагати від інших співвласників матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, дійшовши передчасного висновку, що припинення права власності відповідача ОСОБА_7 на його частку у спільному майні, не завдасть йому істотної шкоди, а спільне володіння і користування спірною квартирою неможливе.

Надаючи перевагу доводам позивача за первісним позовом щодо припинення права власності на частину спірної квартири за ОСОБА_7, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про умисне погіршення останнім свого майнового стану шляхом відчуження своєї 530/4000 частини квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_9, де він проживав з нею, батьком та двома братами, не перевіривши чи користується відповідач за первісним позовом окремим приміщенням у зазначеній квартирі, залишивши поза увагою, що дана квартира є комунальною. Обмежуючи право ОСОБА_7 (1/4 частини майна) та приймаючи до уваги при цьому інтереси позивача ОСОБА_6 (3/4 частини майна), суд першої інстанції залишив поза увагою доводи ОСОБА_7 щодо відсутності у нього іншого житла, не звернув уваги, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Водночас, апеляційний суд зазначаючи, що спільне користування сторонами спірною квартирою завдасть істотної шкоди здоров'ю дитини - неповнолітньому ОСОБА_10, із посиланням на наявні у останнього захворювання, залишив поза увагою, що права неповнолітнього ОСОБА_10 спірними правовідносинами не зачіпаються, оскільки він не є а ні власником спірної квартири, а ні користувачем у встановленому законом порядку.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (№ 6-68цс14), право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції такий висновок жодним чином не мотивував, залишивши поза увагою, що за висновком судової будівельно-технічної експертизи № 847/974/24 від 18 березня 2015 року, складеного Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз вбачається технічна можливість визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_3 м. Одесі з урахуванням часток кожного із співвласників у майні.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою неодноразові клопотання відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_11, в тому числі щодо призначення додаткової судової будівельно-технічної експертизи (а.с. 119-120, т. 2), у якому останній зазначав про неповноту проведеної у справі експертизи, оскільки експертом не з'ясовано вартість спірної квартири станом на час дослідження. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року (а.с. 106-107) у задоволенні клопотання про призначення додаткової судової-будівельної експертизи відмовлено, без жодного обгрунтування такої відмови.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість цього рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд в порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України, не перевірив фактичних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, доводів апеляційної скарги з приводу висновків суду першої інстанції та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Надаючи перевагу доводам позивача за первісним позовом ОСОБА_6 над доводами позивача за зустрічним позовом ОСОБА_7, в порушення ст. 10 ЦПК України щодо дотримання принципу змагальності сторін, апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, зауважив, що у спірній квартирі проживають та зареєстровані: ОСОБА_12 та ОСОБА_10 - з 21 квітня 2015 року, залишивши поза увагою лист ГУ ДМСУ в Одеській області від 11 червня 2015 року № 4/1-439 (а.с. 235, т. 2), зі змісту якого вбачається, що прийнято рішення про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_12 та її неповнолітнього сина ОСОБА_10

Стверджуючи у судовому рішенні, що відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_7 було навмисно погіршено свої житлові умови, шляхом відчуження належної йому частини квартири АДРЕСА_6, апеляційний суд залишив поза увагою, що даних щодо визнання договору дарування 530/4000 частини квартири АДРЕСА_6, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 недійсним, матеріали справи не містять.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук