Провадження № 22-ц/783/2738/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

встановила:

В жовтні 2015 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Вимогу обґрунтовував тим, що 03.09.2008 р. між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму заборгованості по кредиту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За умовами даного договору відповідач зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його користування, комісією та іншими витратами. Взяті на себе зобовязання за кредитним договором відповідач не виконав, отримані кошти не повертав та не сплачував нараховані відсотки за користування кредитними коштами. Сума заборгованості за кредитним договором станом на 31.08.2015 року складає 37138 грн. 96 коп. Однак, судовим наказом Галицького районного суду м.Львова від 02.08.2010 р. стягнуто з відповідача в користь позивача 16196 грн. 01 коп. заборгованості за даним договором.

Враховуючи наведені обставини, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 03.09.2008 р. у розмірі 22490 грн. 10 коп. та понесені судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 «ПриватБанк» 22 490 грн. 10 коп. заборгованості за кредитним договором від 03.09.2008 року та 1218 грн. судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3, вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процессуального права, у звязку з неповним з»ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що матеріали справи не містять доказів та таких не подано позивачем, які б засвідчували факт ознайомлення відповідача з умовами та правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк».

В матеріалах справи містяться незасвідчені копії документів, а саме заява про отримання банківської картки, умови та правила надання банківських послуг, при цьому відсутні докази про те, що в момент підписання заяви про отримання кредитної картки діяли саме ці умови, тому твердження суду про невиконання відповідачем окремих пунктів договору є безпідставним.

Вважає, що суд в порушення норм матеріального права відхилив заяву про застосування позовної давності до вимог позивача, оскільки жодний документ за підписом відповідача не містить домовленості сторін про збільшення строку позовної давності, при цьому строк дії договору, визначений в умовах такого, становить 1 рік.

Стверджує, що перебіг строку давності розпочався 15.05.2009 року, оскільки згідно розрахунку заборгованості в цей момент відповідачем здійснено останню оплату.

Враховуючи те, що з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише у вересні 2015 року, позивач пропустив позовну давність.

Звертає увагу на те, що згідно розгорнутого розрахунку заборгованості, в структуру ціни позову входить також розмір штрафу та заборгованість за пенею, до вимог про стягнення якої застосовується позовна давність в один рік.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБак» суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прострочив погашення поточних платежів по кредиту та нарахованих відсотків, не повернув отриманий кредит, не виконавши взятих за договором зобовязань, тому в користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 22490 грн. 10 коп., як різниця між загальною сумою заборгованості та сумою, яка стягнута на підставі судового наказу від 02.08.2010 р.

Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених в судовому засіданні доказів, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення не може залишатись в законній силі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.09.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», з однієї сторони та відповідачем ОСОБА_4 з іншої, укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 10290 грн. зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за користування кредитом. Умови вказаного договору, а також права таобов»язки сторін визначені Умовами та правилами надання банківських послуг КББ «Приватбанк» (а.с. 12-18).

В силу положень ч. 1 ст. 634 ЦК України, між сторонами був укладений договір приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у стандартних формах.

Звернувшись із заявою на видачу кредитної картки відповідач засвідчив свою згоду з запропонованими банком умовами.

Таким чином, відповідач зобовязався здійснювати оплату послуг згідно тарифів позивача у строки, передбачені вказаними умовами, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині, які між тим суперечать одне одному, оскільки заперечуючи в одній частині скарги факт укладення спірного кредитного договору між своїм довірителем та банком, представник в іншій частині скарги сам стверджує про отримання відповідачем, як клієнтом, кредитної картки.

Відповідно до п. 6.5. Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

У разі порушення клієнтом строків платежів по грошовому зобов'язанню більше ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми позову (п. 8.6 Умов).

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Власні зобов»язання за кредитним договором банк виконав, що не оспорюється і відповідачем, оскільки його представник в апеляційній скарзі зазначає, що кредитну картку із встановленим кредитним лімітом идано 03.09.2008 року.

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідач ОСОБА_4 умов кредитного договору не виконав, допустивши порушення термінів повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків, встановлених кредитним договором, відтак згідно поданого банком розрахунку, станом на 31.08.2015 року загальна сума боргу за кредитним договором складає 37138 грн. 96 коп., з яких загальний залишок заборгованості за наданим кредитом 9977,53 грн., залишок заборгованості за відсотками на поточну заборгованість 0,00 грн., залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість 19221,11 грн., заборгованість за пенею та комісією 7940,32 грн. (а.с. 8-10).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Статтею 530 цього ж Кодексу передбачено, що якщо в зобов»язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов»язання, настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки (пені).

З матеріалів справи вбачається, що 02 серпня 2010 року Галицький районний суд м. Львова видав судовий наказ № 2-н-1076/10 про стягнення з відповідача ОСОБА_4 кредитної заборгованості за спірним кредитним договором в сумі 16196 грн. 01 коп. (а. с. 7).

Із наданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором від 03.09.2008 року вбачається, що позивач просить стягнути заборгованість за кредитом в розмірі 37138 грн. 96 коп.

Ці ж вимоги включались до заяви про видачу судового наказу, але в меншому розмірі (16196,01грн.), оскільки судовий наказ стосувався заборгованості позичальника станом на 31.05.2010 року (справа 2н-1076/2010р.).

Як зазначено вище, позивач скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до відповідача про виконання зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого 02.08.2010 року видано судовий наказ про стягнення заборгованості, нарахованої станом на 31.05.2010 року у розмірі 16196,01 грн., з яких заборгованість за кредитом в сумі 9977,53 грн., за процентами в сумі 3273,69 грн. за період з 17.09.2008 року по 31.05.2010 року, за комісією в сумі 1597,58 грн. та штраф 500 грн. фіксована частина, 747,43 грн. відсоток від суми заборгованості (справа № 2н-1076/2010, а.с. 4).

В свою чергу, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02.02.2011 року скасовано судовий наказ від 02.08.2010 року про стягнення в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості з ОСОБА_4 за кредитним договором б/н від 10.09.2008 року.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову у зв»язку із пропуском позовної давності виходячи із наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Відповідно до вимог ч.ч. 2,3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Про застосування позовної давності представник відповідача ОСОБА_3 зробив заяву в судовому засіданні 25.01.2016 року.

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14 та від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, відповідно до якого у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Пунктом 3.1.3 розділу ІІ «Правил користування платіжною карткою» Умов передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку.

Суд першої інстанції, погоджуючись із доводами позивача щодо неодноразової пролонгації кредитного договору, не звернув уваги на те, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також на те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав ОСОБА_4 інших грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобовязань за договором від 03.09.2008 року не виконав, останній платіж на погашення кредиту сплатив 15.05.2009 року.

Судом залишено поза увагою те, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 розділу ІІ «Правил користування платіжною карткою» Умов, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі останнім днем місяця, указаного на картці, і що останній платіж на погашення отриманого кредиту відповідач здійснив 15.05.2009 року, дія договору закінчилась 17 вересня 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у жовтні 2015 року.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позовна давність не спливла, оскільки строк дії договору було пролонговано, є безпідставним.

Таким чином, враховуючи встановлений судом час звернення до суду з позовом, дату видачі судового наказу, час здійснення останнього платежу, інших встановлених судом обставин щодо умов кредитного договору, колегія суддів приходить висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню встановлена ст. 257 ЦК України загальна позовна давність у три роки в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом і встановлена ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік в частині вимог про стягнення неустойки, відтак, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості у зв»язку із спливом позовної давності.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості у розмірі 22490 грн. 10 коп. за кредитним договором б/н від 03.09.2008 року та судових витрат відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_6