№ 201/9430/15- ц
провадження 2/201/433/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка А.А.

при секретарі Пухловій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 червня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 (до шлюбне прізвище ОСОБА_4) Ю.Д. і ОСОБА_3 про визначення місця мешкання неповнолітньої дитини, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником в ході судового засіданні посилалися на те, що з 01 вересня 2001 року перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, від цього шлюбу вони мають одну дитину дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; за час спільного життя стосунки батьків цієї дитини погіршилися, вони припинили сімейні відносини та спільне проживання, рішенням суду від 01 березня 2006 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з відповідачкою і зареєстрована за місцем мешкання матері, але через деякий час дочка переїхала мешкати до нього, тривалий час мешкала з ним і він бажає, щоб вона і далі офіційно проживала з ним. Позивач працює, має добре окреме житло і постійний заробіток, позитивно характеризується, він (позивач) її (дочку) виховує і утримує, але через деякий час відповідачка забрала дочку мешкати до себе без його дозволу і згоди, відвезла в інше місце по своєму місцю мешкання, в якому вони зараз і проживають проживає. Отже, сталася невизначеність, позивач вважає, що мати їх дочки психологічно впливає на дитину, не працює, зловживає спиртними напоями, належним вихованням дитини не займається, постійного місця мешкання не має, працює на сезонних роботах. Вважає, що перебування дочки в сімї відповідачки негативно вплине на виховання та здоровя дитини. Відповідачка одружена з іншим чоловіком і ставлення останнього до дитини невідоме, не кажучи вже про належне виховання та сімейний добробут. Позивач не має змоги зараз належним чином спілкуватися з дочкою, оскільки її мати, відповідачка, проти цього категорично заперечує. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Позивач просив суд визначити місце мешкання їх дочки з ним, задовольнивши його позов в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що дійсно з 01 вересня 2001 року перебували у шлюбі з позивачем, від цього шлюбу вони мають одну дитину дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; за час спільного життя їх стосунки погіршилися, вони припинили сімейні відносини та спільне проживання, рішенням суду від 01 березня 2006 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з нею, через деякий час дочка переїхала мешкати до батька, але невдовзі повернулася мешкати до неї. Дочка сама не бажає постійно мешкати з батьком, орган опіки та піклування проводив обстеження умов їх мешкання і досліджував умови виховання та утримання дитини і прийшов до висновку про недоцільність мешкання дитини з батьком. Вона працює, постійно піклується і виховує дочку, має постійне житло. Вважає позовні вимоги безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Неповнолітня ОСОБА_4 в судовому засіданні повністю підтримала позицію і пояснення матері та просила в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнала, вважає їх безпідставним і просила в їх задоволенні відмовити та судове засідання провести без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. В зверненні до суду просили справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону за їх відсутності з урахуванням наданого письмового висновку по спірному питанню. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України

Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідача і дитини, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 з 01 вересня 2001 року перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 (потім її шлюбне прізвище стало ОСОБА_2 згідно свідоцтва про шлюб від 28 листопада 2015 року), від цього шлюбу вони мають одну дитину дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; за час спільного життя стосунки батьків цієї дитини погіршилися, вони припинили сімейні відносини та спільне проживання, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2006 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з відповідачкою і зареєстрована за місцем мешкання матері. 26 липня 2008 року позивач уклав новий шлюб з ОСОБА_6, вони мешкають разом однією сімєю і в них народився спільний син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач з сімєю мешкає в будинку, який на праві власності належить бабці позивача ОСОБА_3. Наприкінці січня 2015 року дочка сторін переїхала мешкати до батька, мешкала з ним і він бажає, щоб вона і далі офіційно проживала з ним. Позивач працює, має добре окреме житло і постійний заробіток, позитивно характеризується, він (позивач) її (дочку) виховує і утримує, але через деякий час (наприкінці того ж 2015 року) відповідачка, як стверджує позивач, забрала дочку мешкати до себе без його дозволу і згоди, відвезла в інше місце по своєму місцю мешкання, в якому вони зараз і проживають проживає. Отже, сталася невизначеність, позивач вважає, що мати їх дочки психологічно впливає на дитину, не працює, зловживає спиртними напоями, належним вихованням дитини не займається, постійного місця мешкання не має, працює на сезонних роботах. Вважає, що перебування дочки в сімї відповідачки негативно вплине на виховання та здоровя дитини. Відповідачка одружена з іншим чоловіком і ставлення останнього до дитини невідоме, не кажучи вже про належне виховання та сімейний добробут. На думку позивача, він не має змоги належним чином спілкуватися з дочкою, поїхати з нею до себе додому з метою проживання разом, оскільки відповідач проти цього категорично заперечує. Питання батьківських прав і обовязків сторін, місця мешкання дитини і її утримання, на думку позивача, не було вирішене належним чином своєчасно, виник спір стосовно виховання, мешкання та утримання дитини, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить до висновку про те, що вони врегульовані положеннями ст. 161 СК України, згідно якій місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою її батьків, а у випадку недосягнення такої згоди може бути визначене у судовому порядку. Вирішуючи таке питання, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них. Вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення, і не може передати дитину тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Виходячи з встановленого ст. ст. 7, 141 СК України принципу рівності прав батьків щодо дитини, при вирішенні цього питання жоден з них не має заздалегідь визначених переваг.

Судом зясовано, що дійсно позивач ОСОБА_1 з 01 вересня 2001 року перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 (потім її шлюбне прізвище стало ОСОБА_2 згідно свідоцтва про шлюб від 28 листопада 2015 року), від цього шлюбу вони мають одну дитину дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; за час спільного життя стосунки батьків цієї дитини погіршилися, вони припинили сімейні відносини та спільне проживання, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2006 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу їх неповнолітня дитина залишилася мешкати з відповідачкою і зареєстрована за місцем мешкання матері. 26 липня 2008 року позивач уклав новий шлюб з ОСОБА_6, вони мешкають разом однією сімєю і в них народився спільний син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач з сімєю мешкає в будинку, який на праві власності належить бабці позивача ОСОБА_3. Наприкінці січня 2015 року дочка сторін переїхала мешкати до батька, мешкала з ним і він бажає, щоб вона і далі офіційно проживала з ним. Позивач працює, має добре окреме житло і постійний заробіток, позитивно характеризується, він (позивач) її (дочку) виховує і утримує, але через деякий час (наприкінці того ж 2015 року) відповідачка, як стверджує позивач, забрала дочку мешкати до себе без його дозволу і згоди, відвезла в інше місце по своєму місцю мешкання, в якому вони зараз і проживають проживає. Відповідачка також створила нову сімю і мешкає разом з чоловіком і дочкою.

Позивач вказує в позовній заяві, що начебто перебування доньки ОСОБА_4 в сімї ОСОБА_2 негативно вплине на її виховання та здоровя, так як до цього часу відповідач не проявив належного ставлення до дитини та її виховання.

Але вказане позивачем не підтверджується в судовому засіданні жодними будь-якими доказами. Безпідставним та бездоказовим є і твердження позивача про відібрання в нього дитини, начебто перебування дитини не з батьком і мешкання дочки в невідомому місці, утримання дитини та інш., оскільки до правоохоронних органів з цим питанням позивач не звертався і в позовних вимогах не ставить питання про відібрання дитини в матері чи інших осіб і передачу дитини йому на виховання та утримання, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися.

Навпаки, з позовних вимог видно, що вихованням та утриманням дочки сторін займається саме відповідач, всі основні витрати з утримання дочки несе саме відповідач, мати.

Вказане в судовому засіданні підтвердила і сама ОСОБА_4.

Наданий суду висновок органу опіки та піклування Красногвардійської районної в м. Дніпропетровську ради № 578 від 20 квітня 2016 року (за місцем мешкання дитини) свідчить про не доцільність і не можливість визначити місце мешкання неповнолітньої ОСОБА_4 з батьком, суд приймає до уваги це як належний доказ спростування заявлених позовних вимог, оскільки складений висновок відповідно до ст. ст. 19, 158 Сімейного Кодексу України і це рішення (висновок) є обовязковим для виконання.

Відповідно до Принципу 6 Декларація прав дитини - дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Необхідно зазначити, що згідно з Принципом 2 Декларація прав дитини дитині законом і іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли йому розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності.

Судом встановлено, що неповнолітня дочка сторін була добровільно і свідомо залишена позивачем для спілкування і мешкання з відповідачем, ніхто дочку з батьком чи матірю не розлучав. Відповідач не створює будь-яких перешкод у спілкуванні позивача з дочкою доказів про це суду не надано, виняткових обставин, про які йдеться в Принципі 2 Декларації прав дитини, немає.

Згідно з ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому цей позов не підлягає задоволенню ще і тому, що за змістом ст. 161 СК України суд встановлює, з ким з батьків залишається неповнолітня дитина, а визначення конкретної адреси місця проживання дитини, виходить за межі компетенції суду.

Посилання позивача на неможливість розлучення дитини з ним суд не вважає беззаперечним, оцінює разом з іншими доками і критично, оскільки у справі вирішується питання не про розлучення дитини з батьком, а про визначення місця її проживання, що не є тотожним. За викладених обставин позивач не позбавляється можливості приймати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею в порядку ст. ст. 157, 158 СК України, а отже розлучення його з дитиною або, навпаки, надання їй батьківської турботи після визначення місця її проживання з матірю обумовлюються виключно її одноособовими рішеннями та діями.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі позивачем цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними діями відповідача позивачу чи їх дочці було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків чи інше, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згідно з ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні частково.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші домовленості і зобовязання з позивачем стосовно їх неповнолітньої дочки, крім передбачених законом, а позивач не довів незаконність дій колишньої дружини стосовно себе чи їх дочки, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відмовити.

Таким чином позовні вимоги не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, вважаються не обґрунтованими і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 7, 141, 150, 157, 158, 161 Сімейного кодексу України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя