Гребінківський районний суд Полтавської області
___________________________________________________________________________________
Справа №: 528/1046/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 квітня 2016 року м. Гребінка

Гребінківський районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Федорак Л.М., секретаря Некрилова О.Г., розглянувши у приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору № б/н від 29 квітня 2011 року,

в с т а н о в и в:

29 вересня 2015року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі позивач за первісним позовом) звернулося із вказаним вище позовом до ОСОБА_1 (далі-відповідач за первісним позовом), мотивуючи тим, що 29.04.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н від 29.04.2011 року, згідно якого позивач надає відповідачеві кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач вказані зобовязання виконав, відповідач скористався кредитом, але станом на 31.08.2015 року не виконує належним чином свої зобовязання згідно вказаного Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 21 861,56 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 10 184, 34 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 10 060,00 грн., заборгованості за пенею та комісією за користування кредитом 100,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн. штраф (фіксована частина), 1017, 22 грн. штраф (процентна складова). З огляду на вказане, просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судовий збір у розмірі 1218,00 грн.

27 жовтня 2015 року відповідач за первісним позовом звернулася із зустрічною позовною заявою до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору № б/н від 29 квітня 2011 року. 11 листопада 2015 року відповідач за первісним позовом подала заяву про уточнення позовних вимог в зустрічній позовній заяві про визнання недійсним кредитного договору № б/н від 29 квітня 2011 року. Вимоги уточненої зустрічної позовної заяви мотивовані тим, що 29.04.2011 року кредитний договір не укладався та не підписувався, лише була заповнена та підписана анкета заява в якій було прописано «Я згодна з тим, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та банком договір про надання банківських послуг». Також було вказано, що її ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», хоч цього не було зроблено. При підписанні даного документу відповідачем за зустрічним позовом було порушено законні права позивача за зустрічним позовом. Також відповідач за первісним позовом посилається на те, що позивачем за первісним позовом було порушено права споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», а саме при укладенні договору про надання споживчого кредиту повинно бути надано оригінали всіх документів, що стосуються договору, а також те, що позивач за первісним позовом не повідомив ні перед укладенням кредитного договору, ні протягом його дії, відповідача за первісним позовом у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування як того вимагає Закон. Вказане може слугувати наслідком визнання договору неукладеним. Крім того, посилається на те, що окремі положення договору можуть мати негативні наслідки незважаючи на виконання чи невиконання. Окрім того, Умови та Правила надання банківських послуг не містять порядку зміни та припинення договору, а також положень про відповідальність банку. З огляду на вказане, просить визнати недійсним кредитний договір № б/н від 29 квітня 2011 року, укладений між нею та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» з моменту укладення.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не зявились.

Представник позивача за первісним позовом подав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує, просив розглядати справу без його присутності. Надіслав заперечення на зустрічну позовну заяву, згідно яких відповідач за первісним позовом особисто підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, отримала кредитну картку та нею користувалась, отримувавши кредитні кошти. Таким чином, уклала кредитний договір. Підставою недійсності договорів є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України. Однак оскаржуваний кредитний договір не містить вказаних дефектів. Крім того, посилається на те, що позивач за зустрічним позовом звернулась поза межами строків позовної давності. Адже договір було укладено, 29.04.2011 року, то позовна давність для звернення до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним спливає 29.04.2014 року /а.с. 88-92/.

Відповідач за первісним позовом подала суду заяву, згідно якої позовні вимоги за зустрічним позов підтримує, проти позовних вимог за первісним позовом заперечує, просить розглядати справу без її участі /а.с. 71/.

Зясувавши обставини та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що первісний позов слід задовольнити частково, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1056 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом встановлено, що 29.04.2011 р. відповідач за первісним позовом підписала ознайомлення з умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку, виявила бажання оформити на своє імя платіжну картку кредитка «Універсальна» /а.с. 7/. Також підписалася під тим, що вона згодна з тим, що така заява разом з памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею і банком договір про надання банківських послуг /а.с. 7/.

Таким чином, 29.04.2011 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н (далі - Договір) /а.с.7-33/ у письмовій формі шляхом приєднання до запропонованого позивачем за первісним позовом договору відповідно до ст. 634 ЦК України.

Водночас, позивач за зустрічним позовом просить на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року (далі Закон № 1023-XII) визнати договір, укладений між сторонами 29.04.2011 року недійсним.

Згідно преамбули вказаного Закону він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Зважаючи на те, що відповідач за первісним позовом посилається на застосування Закон № 1023-XII, умови договору цілі кредиту не визначають, слід вважати, що кредит був взятий для особистих потреб. Доказів протилежного відповідно до принципів змагальності позивач за первісним позовом суду не надав.

Позивач за зустрічним позовом з огляду на положення ч. 4 ст. 203 ЦК України, ч.ч. 4, 6 ст. 11 Закон № 1023-XII зважаючи на ненадання позивачу за зустрічним позовом оригіналів всіх документів, що стосуються договору вважає, що вказане може слугувати наслідком визнання договору неукладеним.

Згідно п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року (далі Постанова № 9) відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Проте відповідно до вимог ч. 1 ст. 1056 ЦК України договір було укладено у письмовій формі. Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 29.04.2011 року, представленого позивачем за первісним позовом, банк передав грошові кошти (кредит) позивачу за зустрічним позовом, якими вона користувалась /а.с. 5-6/, а тому кредитний договір є укладений.

В той же час із анкети № 214533830 вбачається, що Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку були надані позивачу за зустрічним позовом у письмовому вигляді /а.с. 7/.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що банк ні перед укладенням договору, ні протягом його дії відповідно до ч. 2 ст. 11 Закон № 1023-XII, а також Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-III від 12.07.2001 року не повідомив у письмовій формі про умови надання кредиту.

Проте вказане не має наслідком недійсності правочину, а згідно тієї ж ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII тягне відповідальність для субєкта господарювання, передбачену ст. ст. 15, 23 Закону № 1023-XII.

Окрім того, посилання позивача за зустрічним позовом на те, що вона не отримала необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію, яка необхідна для здійснення свідомого вибору, а тому така діяльність банку є нечесною підприємницькою практикою є також необґрунтованим.

Адже згідно абз. 8 ч. 2 ст. 19 Закону № 1023-XII підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як розяснено у п. 20 Постанови № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на чинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Однак позивач за зустрічним позовом не надала доказів введення в оману. Адже підписала ознайомлення з умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку, і виявила бажання оформити на своє імя платіжну картку кредитка «Універсальна» /а.с. 7/. Також підписалася під тим, що вона згодна з тим, що така заява разом з памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею і банком договір про надання банківських послуг /а.с. 7/. Отже, позивач за зустрічним позовом отримала інформацію по умови кредитування.

Також є абсолютно необґрунтованим посилання позивача за зустрічним позовом на відсутність в Умовах та Правилах надання банківських послуг порядку зміни та припинення Договору, які б враховували інтереси споживача. Оскільки така позиція спростовується положеннями п.п. 1.1.6., 1.1.7.12, 1.1.7.42, 1.1.7.43 Умов та Правил надання банківських послуг, які передбачають порядок зміни, припинення договору та надають клієнту право розірвати договір /а.с. 20, 21, 23/. Те ж саме стосується позиції позивача за зустрічним позовом про відсутність в Умовах та Правилах надання банківських послуг положень про відповідальність банку, які прописані у п.п. 1.1.5.1., 1.1.5.12., 1.1.5.24 /а.с. 19/.

Окрім цього, позивач за зустрічним позовом посилається на п.п. 1.1.3.2.6 Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якого банк має право будь-яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника за цим договором, а також про наявність (відсутність) і стану майна, переданого в забезпечення виконання зобовязань у випадку порушення позичальником будь-якого із зобовязань по цьому договору, а у випадку виїзду позичальника за межі території України з моменту підписання сторонами даного договору. Вважає, що вказане положення суперечить вимогам Закону України «Про інформацію».

Однак відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 рокупоширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних.

Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 2 згода субєкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

Таким чином, зважаючи на підписання позивачем за зустрічним позовом анкети про ознайомлення із Умовами та Правилами надання банківських послуг вона дала згоду на поширення її персональних даних, а тому відповідний пункт Умов відповідає чинному законодавству.

Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що п. 1.1.3.2.2. Умов та Правил надання банківських послуг є дискреційними та несправедливими з огляду на право банку вимагати повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит є також необґрунтованими.

Адже вказаний пункт Умов та Правил надання банківських послуг передбачає, що у випадку порушення держателем або довіреною особою вимог діючого законодавства і/чи умов даного договору і/чи виникнення овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) і/чи визнати карту недійсною до моменту усунення вказаних порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому чи у визначеній банком долі у випадку невиконання держателем і/чи довіреною особою держателя своїх боргових зобовязань та інших зобовязань по цьому договору.

Таким чином, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту тільки у випадку невиконання держателем і/чи довіреною особою держателя своїх боргових зобовязань та інших зобовязань по цьому договору, а тому відповідний пункт не можна вважати несправедливим.

Адже в силу ч. 2 ст. 18 Закону № 1023-XII умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Однак відповідний пункт Умов та Правил надання банківських послуг не має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача за зустрічним позовом є необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає до задоволення.

В тому числі, і у звязку із поданням відповідачем за зустрічним позовом заяви про застосування строку позовної давності та наявністю підстав для застосування строку позовної давності до заявлених зустрічних вимог. Адже оскаржуваний кредитний договір було укладено 29.04.2011 року, ОСОБА_1 було вказане достеменно відомо, адже вона його підписувала, що нею не заперечується. А тому з огляду на положення ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним сплив 29.04.2014 року. ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до суду 27.10.2015 року, тобто після спливу строку позовної давності. А отже відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України у зустрічному позові має бути відмовлено.

Що ж стосується вимог первісного позову, то відповідно до принципу змагальності згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі умов Договору та розрахунку заборгованості за договором /а.с. 5-6/, виписки за договором /а.с. 107-112/, що представлений позивачем за первісним позовом встановлено, що станом на 31.08.2015 року відповідач за первісним позовом не виконує належним чином свої зобовязання згідно умов Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом 10 184,34 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 10 060,00 грн.

Відповідач за первісним позовом доказів заперечень проти вказаного суду не представила.

Також, позивач за первісним позовом просить стягнути пеню у розмірі 100,00 грн. та штраф 500,00 грн. (фіксована частина), 1 017,22 грн. (процентова складова) /а.с. 5-6, 107-112/.

Водночас, відповідно до правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 21.10.2015 року по справі № 2-2003цс15 відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Згідно п. 1.1.5.20. Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбаченим даним договором, більш як на 30 днів, клієнт зобовязаний заплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

В той же час, п. 1.1.5.21. Умов та Правил надання банківських послуг встановлює, що при непогашені кредиту у строк встановлений графіком погашення кредиту, процентів і винагороди, заборгованість вважається простроченою, на прострочену заборгованість нараховується пеня, розрахунок якої проводиться відповідно до розміру, що встановлений у заяві на приєднання до даного договору для процентів, з дня виникнення простроченої заборгованості.

Отже, виходячи із умов укладеного між сторонами договору пеня та штраф є різними видами цивільно-правової відповідальності, оскільки застосовуються за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Водночас, пеня розраховується відповідно до розміру, що встановлений у заяві на приєднання до даного договору для процентів (п. 1.1.5.21. Умов). Проте як вбачається із заяви відповідача за первісним позовом, у такій заяві розмір процентів не встановлений /а.с. 7/, а тому вимоги позивача за первісним позовом у частині нарахування та стягнення пені є необґрунтованими.

Відповідно до вищевказаних обставин, згідно п. 1.1.5.20. Умов та Правил надання банківських послуг та підтверджується розрахунком заборгованості штрафи за Договором становлять: 500, 00 грн. штраф (фіксована частина), 1 012, 22 грн. штраф (процентна складова), що підлягають до стягнення.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зважаючи на те, що відповідач за первісним позовом належним чином зобовязання згідно умов Договору не виконала, доказів іншого суду не надала, умови договору та розрахунок заборгованості підтверджують заборгованість відповідача перед позивачем за первісним позовом у розмірі 21 756,56 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 10 184, 34 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 10 060,00 грн., також штрафів 500, 00 грн. (фіксована частина), 1 012, 22 грн. штраф (процентна складова), то суд вважає, що первісний позов слід задовольнити частково.

Враховуючи, що суд дійшов висновку щодо часткового задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, та з урахуванням положень статті 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне присудити судові витрати за первісним позовом з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 211,91 грн.; за зустрічним позовом витрати з оплати судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

З огляду на викладене, на підставі ч. 4 ст. 203, ч. ч. 1, 2 ст. 207, ст.ст. 215, 217, 257, ч. 1 ст. 261, ст. ст. 526, 634, 1054, 1056 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-III від 12.07.2001 року, Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 року, керуючись ст.ст. 1, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

первісний позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії МН 856483, на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (р/р № 3111, МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.04.2011 року у розмірі 21 756 (двадцять одна тисяча сімсот пятдесят шість) грн. 56 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 10 184 (десять тисяч сто вісімдесят чотири) грн. 34 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом 10 060 (десять тисяч шістдесят) грн. 00 коп., також штрафів 500 (пятсот) грн. 00 коп. (фіксована частина), 1 012 (одна тисяча дванадцять) грн. 22 коп. штраф (процентна складова).

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії МН 856483, на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» 1 212,00 грн. сплаченого ним судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору № б/н від 29 квітня 2011 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Полтавської області через Гребінківський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_2