У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_9, товарна біржа «Нерухомість-центр», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на спадкове майно, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2015 року, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою її представником - ОСОБА_10, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 19 березня 1999 року його мати - ОСОБА_11 - перебувала з ОСОБА_12 у зареєстрованому шлюбі, якому з 14 травня 1993 року на підставі свідоцтва про право власності на житло належала квартира АДРЕСА_1, в якій вони разом проживали та були зареєстровані.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_12 помер, після його смерті спадщину прийняла його дружина - ОСОБА_11, але належним чином її не оформила, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла.

Позивач зазначав, що після померлої ОСОБА_11 спадкоємцями за законом є: він, її син, та двоє його племінників: ОСОБА_7, ОСОБА_6 Спадкоємцем за заповітом після померлого ОСОБА_12 також була його сестра - ОСОБА_9, яка спадщину не прийняла.

Після смерті матері він доглядав за квартирою АДРЕСА_1, отримував рахунки-повідомлення комунальних служб, в яких абонентом був вказаний ОСОБА_12 та по можливості сплачував комунальні платежі. Проте оформити свої спадкові права не зміг, оскільки у вересні 2013 року йому стало відомо, що зазначена квартира 25 травня 2000 року була продана ОСОБА_12 на підставі біржового договору купівлі-продажу ОСОБА_4, який нотаріально не був посвідчений, а 30 липня 2013 року перепродана останнім ОСОБА_5

ОСОБА_3 вважав, що ОСОБА_12 зазначений договір купівлі-продажу квартири не укладав та не підписував, даний договір не пройшов реєстрацію в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, а тому на підставі ст. ст. 44, 48, 49, 224 ЦК УРСР просив суд визнати цей договір недійсним.

Крім того, посилаючись на те, що спірна квартира вибула з власності спадкодавця незаконно, не з його волі та 30 липня 2013 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відчужена ОСОБА_5, позивач просив суд на підставі ст. 145 ЦК УРСР, ст. 388 ЦК України витребувати у ОСОБА_5 та повернути йому, як спадкоємцю ОСОБА_11, спірну частину квартири, визнавши за ним право власності на 1/2 частку квартири та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_5

У липні 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_9, товарна біржа «Нерухомість-центр», про встановлення факту неукладеності правочину від 25 травня 2000 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_4, відновлення становища, яке існувало до порушення, викликаного наявністю неукладеної угоди купівлі-продажу спірної квартири, визнання за нею права власності на спадкове майно - 1/4 частку вищезазначеної квартири та зобов'язання ОСОБА_5 повернути квартиру.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2015 року позов ОСОБА_7 залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, у зв'язку з повторною її неявкою у судове засідання.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартириАДРЕСА_1, укладений 25 травня 2000 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_4, недійсним. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після померлої 14 березня 2013 року матері - ОСОБА_11 Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 1/2 часткуквартири АДРЕСА_1, передавши її у володіння ОСОБА_3 У решті позову відмовлено.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в частині оскарження рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2015 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_7

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за її апеляційною скаргою.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_10, просить оскаржувані судові рішення по суті вирішеного спору скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 в повному обсязі.

Інші учасники процесу судові рішення не оскаржили.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в частині оскарження рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2015 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за її позовом рішення суду не ухвалювалось, оскільки його залишено без розгляду ухвалою суду від 27 жовтня 2015 року, тобто її права судовим рішенням не порушені.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов із порушенням вимог процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу VЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Проте апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_7, як третя особа у справі за позовом ОСОБА_3, має право на апеляційне оскарження рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2015 року, та дійшов передчасного висновку, що апеляційному оскарженню підлягає рішення, яке ухвалено судом, за поданим стороною позовом.

За положеннями ч. 4 ст. 297 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі також у випадках, якщо: 1) справа не підлягає апеляційному розгляду у порядку цивільного судочинства; 2) є ухвала про закриття апеляційного провадження у зв'язку з відмовою особи від апеляційної скарги; 3) є ухвала про відмову у задоволенні апеляційної скарги цієї особи або про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою.

Також відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів осіб, які брали участь у розгляді справи у випадках та порядку, встановлених ЦПК України та закріплених у ст. 13 ЦПК України.

Проте апеляційний суд у порушення зазначених вимог закону ухилився від забезпечення апеляційного оскарження судового рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_7

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України оскаржувана ОСОБА_7 ухвала апеляційного суду від 25 листопада 2015 року не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга ОСОБА_5 на судові рішення по суті спору підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що договір купівлі-продажу квартири від 25 травня 2000 року є недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 44, 47, 48, 225 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору, оскільки продавець, ОСОБА_12, його не підписував, що достовірно встановлено висновком судово-почеркознавчої та техніко-криміналістичної експертизи, а відповідачами цей факт не спростовано, також договір не відповідав вимогам закону, оскільки не був нотаріально посвідчений (пп. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 з відповідними змінами «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»).

У ст. 48 ЦК УРСР зазначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої та техніко-криміналістичної експертизи від 17 червня 2014 року підпис у графі «Продавець» в оригіналі договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, що був укладений 25 травня 2000 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_4, виконаний не ОСОБА_12, а іншою особою.

Такий висновок експертизи у цивільній справі є належним та допустимим доказом відповідно до положень ст. ст. 58, 59, 66, 212 ЦПК України та узгоджується з іншими доказами у справі.

Крім того, за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-140цс14 від 17 грудня 2014 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Отже, встановивши, що право власності на спірну квартиру, яке набуте ОСОБА_4 на підставі недійсного договору купівлі-продажу, не надавало останньому право її відчужувати, суди дійшли до обґрунтованого висновку, що належна ОСОБА_12 квартира вибула з його володіння поза його волею, тому на підставі ст. 388 ЦК України, підлягає витребуванню від добросовісного набувача, ОСОБА_5, за якою це майно зареєстровано на праві власності.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_12 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його дружина - ОСОБА_11, яка прийняла спадщину після його смерті. Спадкоємцями ОСОБА_11 є: її син - ОСОБА_3, та, за правом представлення, треті особи: ОСОБА_7 і ОСОБА_6

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу ОСОБА_5 і залишити рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2015 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником - ОСОБА_10, відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик