У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_9, про визнання недійсним договору дарування, визнання нерухомого майна предметом іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, визнання нерухомого майна предметом іпотеки.Зазначав, що 20 листопада 2012 року між ним та відповідачем укладено договір про врегулювання боргових зобов'язань, відповідно до умов якого повернення наданих позивачем коштів має відбуватись за рахунок продажу ОСОБА_7 належної йому на праві власності частини житлового будинку. Крім того, умовами зазначеного правочину встановлено, що частина житлового будинку АДРЕСА_1 має бути передана позивачу в іпотеку з метою забезпечення належного виконання зобов'язань з повернення грошових коштів. Всупереч умовам укладеного правочину, відповідач подарував належну йому на праві власності 33/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 своєму сину.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано фіктивним договір дарування 33/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 27 листопада 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2015 року скасовано в частині задоволених позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_6, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір дарування частини житлового будинку є фіктивним правочином, оскільки відповідач на порушення умов договору про врегулювання боргових зобов'язань, умовами якого передбачено виконання боргових зобов'язань відповідача перед ОСОБА_6 за рахунок частини житлового будинку, який є предметом спірного договору дарування, подарував частину житлового будинку своєму сину - ОСОБА_8 з метою уникнення відповідальності за неналежне виконання умов договорів позики, що не заперечується сторонами у справі. Після укладення оспорюваного правочину ОСОБА_8 не вступив у права володіння, розпорядження та користування майном, що також свідчить про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_8 прийняв у власність частину житлового будинку, дарувальник бажав настання правових наслідків, які обумовлені договором дарування, оскільки частина житлового будинку є єдиним житлом ОСОБА_7

Зазначені висновки апеляційного суду не ґрунтуються на вимогах матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що 20 квітня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг грошові кошти у розмірі 202 000 грн, що еквівалентно 40 000 дол. США, зі сплатою 7 % річних, строком на 6 років. Крім того, умовами зазначеного договору передбачено, що у випадку неповернення грошових коштів позичальник передає кредитору право власності на земельну ділянку площею 0, 035 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

Також 7 липня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг від позивача грошові кошти у сумі 436 500 грн, що еквівалентно 90 000 дол. США, зі строком повернення до 7 липня 2011 року та зі сплатою 10 % річних за користування позикою.

20 грудня 2009 року ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12 та ОСОБА_9 складено підтвердження про те, що сума, витрачена на будівництво будинку АДРЕСА_1, складає 269 367, 02 дол. США, була внесена ОСОБА_6 та передана ОСОБА_7 на його будівництво.

Станом на 9 вересня 2012 року витрати на будівництво вищезазначеного будинку за період з 21 грудня 2009 року по 9 вересня 2012 року складають 265 367, 50 дол. США.

20 листопада 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір про врегулювання боргових зобов'язань, відповідно до умов якого сторони правочину визначили, що позивач передав ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 407 874 дол. США, які останній зобов'язувався використати на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1, частина грошових коштів у розмірі 120 000 дол. США була передана боржнику для будівництва його частини будинку. Сторони договору визначили, що сума боргу відповідача перед ОСОБА_6 становить 90 000 дол. США, що еквівалентно 744 300 грн, які боржник зобов'язувався повернути до 31 грудня 2013 року.

Пунктом 2.3 зазначеного договору передбачено, що повернення грошових коштів буде відбуватись за рахунок продажу боржником належної йому 33/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 За домовленістю сторін продаж частини будинку має бути здійснена за ціною не нижче 150 000 дол. США в гривневому еквіваленті на день продажу.

Після отримання всіх необхідних правовстановлюючих документів на 33/100 частини будинку, боржник зобов'язувався не пізніше десятиденного строку передати належну йому частину будинку в іпотеку кредитору з метою виконання зобов'язань щодо повернення боргу за зазначеним договором (п. 2.13 договору про врегулювання боргових зобов'язань).

11 березня 2013 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на 33/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1

27 листопада 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір дарування вищезазначеної частини житлового будинку.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Отже, договір дарування спрямований на припинення права власності в дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи, договір дарування завжди є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд помилково вважав, що позивачем не було доведено, що спірний договір дарування вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Також апеляційним судом не враховано вимоги ч. 3 ст. 215 ЦК України про те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін правочину, але і за позовом іншої заінтересованої особи. Зазначене стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, шляхом повернення сторін оспорюваного договору до первісного стану.

Судом першої інстанції правильно встановлено та не заперечується відповідачем, що на порушення умов договору про врегулювання боргових зобов'язань, діючи умисно та з метою уникнення відповідальності щодо повернення боргу, ОСОБА_7 відчужив належну йому на праві власності частину житлового будинку своєму сину - ОСОБА_8 Крім того, спірний договір дарування частини житлового будинку залишився у ОСОБА_7, а обдарований не вступив у права володіння, розпорядження та користування майном, що також свідчить про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання договору дарування частини житлового будинку фіктивним правочином.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні норм матеріального та процесуального закону.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015року скасувати, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

І.К.Парінова

А.В.Маляренко

О.В.Ступак