У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЗакропивногоО.В., Мазур Л.М., НагорнякаВ.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19 червня 2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 10 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 листопада 2015 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування коштами скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 6 915 грн 10 коп. відсотків за користування кредитними коштами.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що між позивачем і відповідачем був укладений договір без номера від 19 червня 2008 року, який складався із заяви позивача, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, на підставі якого відповідачеві надано кредит у сумі 10 тис. грн.

Відповідач неналежним чином виконував обов'язки, передбачені умовами договору.

Наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2010 року у справі № 2н-1193/10 з ОСОБА_4 на користь позивача стягнуто 14 951 грн 63 коп. В мотивувальній частині наказу зазначено з чого складається заборгованість: заборгованість за кредитом у розмірі 9 804 грн 65 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 3 958 грн 81 коп.; заборгованість за комісією за користування кредитом 0,0 грн.; штрафи відповідно до п.8.6 умов та правил надання банківських послуг, а саме штраф (фіксована частина) 500 грн, штраф (процентна складова) 688 грн 17 коп.

Позивач повторно нарахував заборгованість за тілом кредиту, штрафні санкції, оскільки через відсутність у резолютивній частині судового наказу тлумачення призначення сум, отримані від відповідача кошти були зараховані у проценти, а заборгованість за тілом кредиту, штрафні санкції нараховані знову.

Відповідачем сплачено заборгованість за кредитним договором без номера від 19 червня 2008 року у розмірі 14 951 грн 63 коп. на підставі судового наказу від 02 липня 2010 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

﻿ Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За нормами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що задоволення вимог у повному обсязі призведе до подвійного стягнення заборгованості за тілом кредиту, штрафним санкціям і частково - відсотками за користування кредитом. Заборгованість за відсотками нарахована позивачем з дати укладення договору до фактичного погашення боргу за судовим наказом, що унеможливлює суду самостійно вирахувати несплачені відсотки без урахування сплачених за судовим наказом.

Скасовуючи рішення суду в частині стягнення відсотків за користування коштами, апеляційний суд правильно виходив із розрахунку, наданого під час апеляційного розгляду, згідно з яким непогашена заборгованість за відсотками, яка не була предметом стягнення за судовим наказом, становить 6 915 грн 15 коп.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.В. Закропивний Л.М. Мазур В.А. Нагорняк