У х в а л а

іменем україни

01 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів:Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі − ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості в сумі 25 403 грн 22 коп.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторонами укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_6 отримав кредит у сумі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив ОСОБА_6 картковий рахунок, випустив і надав платіжну картку, а також здійснював її обслуговування. ОСОБА_6 зобов'язався у строки здійснювати погашення заборгованості, проте через неналежне виконання умов договору виникла заборгованість на вказану суму.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 27 січня 2016 року рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2015 року скасовано, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 14 червня 2006 року у сумі 25 403 грн 22 коп., яка складається із заборгованості: за кредитом − 4 686 грн 70 коп., за відсотками − 19 030 грн 65 коп., а також штрафу − 500 грн (фіксована частина), штрафу − 1 185 грн 87 коп. (процентна складова).

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду апеляційної інстанції в цілому зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_6. заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки кредитний договір ОСОБА_6 не підписував, тобто при укладенні кредитного договору не було вільного волевиявлення сторони правочину на його вчинення, а тому наданий ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір у вигляді заяви від 30 травня 2006 року не може бути визнаний доказом існування між сторонами будь-яких договірних правовідносин. Інших доказів, які свідчать про укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_6 кредитного договору, суду не надано, а тому у ПАТ КБ «ПриватБанк» відсутні правові підстави вимагати стягнення коштів за кредитним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_6. не звертався до суду із позовом про визнання кредитного договору недійсним, отже, наявні підстави, передбачені ст. ст. 526, 611, 1048, 1054 ЦК України, для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначені висновки апеляційного суду не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_6, посилалося на наявність укладеного між сторонами договору від 14 червня 2006 року у вигляді заяви, згідно з якою відповідачу відкрито рахунок та видано картку НОМЕР_1, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У подальшому з використанням даної платіжної картки здійснювалися операції зі зняття готівки та поповнення рахунку. Розмір заборгованості за договором від 14 червня 2006 року, укладеним між банком та ОСОБА_6, становить 25 403 грн 22 коп., що підтверджується розрахунком та відповідає умовам договору.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 посилався на те, що договір з банком б/н від 14 червня 2006 року не підписував і цей договір є сфальсифікований. При цьому заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи яке задоволене судом. Згідно з висновком проведеної судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені ОСОБА_6 у заяві на отримання кредиту від 30 травня 2006 року, копіях сторінок паспорта НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_6 та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера виконані не ОСОБА_6., а іншою особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже, ухвалюючи у справі рішення, суд апеляційної інстанції не врахував відсутність між сторонами договірних відносин та дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин презумпції правомірності правочину, визначеної ст. 204 ЦК України, лише через те, що відповідачем спірний договір не було визнано недійсним у судовому порядку.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до висновку експерта судово-почеркознавчої експертизи від 04 листопада 2015 року № 1727 підписи від імені ОСОБА_6 у заяві на отримання кредиту від 30 травня 2006 року, копіях сторінок паспорта НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_6 та довідці про присвоєння ідентифікаційного номера, виконані не ОСОБА_6, а іншою особою.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та на порушення як наведених норм права, так і вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не звернув уваги на вимоги процесуального закону щодо належності та допустимості доказів, відхиливши наданий висновок.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 27 січня 2016 року скасувати, а рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак