АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Ратнікової В.М.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу НауменкоМарини Геннадіївни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Науменко Марини Геннадіївни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 759/17813/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3538/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лопатюк Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г., в якому, з уточненнями, просила скасувати постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 серпня 2015 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона являлася дружиною померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, якому на праві спільної сумісної власності з його сестрою належали земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1, площею 0,2500 та 0,0986 га для будівництва та для ведення особистого селянського господарства, відповідно. Позивач вказувала, що нотаріус, в порушення вимог ст.49 Закону України «Про нотаріат», безпідставно відмовив її у видачі свідоцтва.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Науменко М.Г. подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції помилково задовольнив позов, оскільки спадкова справа не містить договорів ні про поділ земельних ділянок, ні про виділ частки із майна співвласників, що є у спільній власності.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання у відсутності учасників процесу.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його сестра ОСОБА_6.

Після їх смерті відкрилася спадщина, що складається з жилого будинку АДРЕСА_1, який належав їм по 54 частині на праві власності та земельна ділянка під будинком загальною площею 0,25 га (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1) з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка загальною площею 0, 0986 га (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2) з цільовим призначенням земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

ОСОБА_2 є дружиною померлого ОСОБА_5, а ОСОБА_8 є рідною сестрою померлої ОСОБА_6

12 серпня 2015 року ОСОБА_2 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 Спадщина, на яке видано Свідоцтво, складається з 1/2 частини житлового будинку, що заходиться в АДРЕСА_1, що належав померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Апишковою З.І., державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори 13 грудня 1991 року, за реєстровим номером 12-5366, спадкова справа №485, зареєстрованого в Київському обласному бюро технічної інвентаризації від 25 грудня 1991 року, записаного у реєстрову книгу під №25, інвентаризаційна справа №35.

На момент смерті, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 належали на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,3486 га в АДРЕСА_1, на якій знаходиться успадкований позивачкою будинок, з яких 0,25 га це земля для будівництва та обслуговування жилого будинку, а 0,0986 га для ведення особистого селянського господарства.

Акт зареєстровано в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №1468/40648. Кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (0, 25 га), Кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 (0,0986 га).

При зверненні до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу 12 серпня 2015 року, ОСОБА_2 було отримано постанову про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину, де зазначено, що вказана нотаріальна дія не може бути вчинена, оскільки зазначені земельні ділянки належать померлому на підставі спільної сумісної власності, тобто відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України є власністю двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і колегія суддів, виходив з того, що відповідач, в супереч вимог ст.49 Закону України «Про нотаріат», безпідставно відмовив позивачу у видачі свідоцтва.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач правомірно, на підставі вимог ст.49 Закону України «Про нотаріат», відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки частки земельних ділянок не виділені, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянтом не надано доказів та обґрунтувань, які б підтверджували незаконність рішення суду першої інстанції та обґрунтованості свого позову.

Так, в апеляційній скарзі та в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 серпня 2015 року відповідачем обґрунтовано відмову з посиланням на п.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Згідно положень п.1 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема, вчинення такої дії суперечить законодавству України.

Пославшись на вказані положення, відповідачем а ні в постанові про відмову, а ні в обґрунтуваннях апеляційної скарги не наведено, який саме нормам законодавства України суперечить вчинення нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину майна, зокрема земельної ділянки, яке знаходиться у спільній сумісній власності.

Вивченням глави 10 розділу 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», в які роз'яснюється порядок видачі свідоцтв про право на спадщину, колегією суддів також не встановлено заборони на видачу свідоцтва про право на успадкування земельної ділянки, яке знаходиться у спільній сумісній власності, без визначення часток.

В той час, як ч.1 ст. 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

А статтею 1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Враховую чи наведені норми матеріального права, суд першої інстанції правильно послався на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, відповідно до якого для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Крім того, положеннями ст.ст. 370, 372 ЦК України, встановлена презумпція рівності часток співвласників у майні, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не було встановлено договором між ними.

Отже, колегія суддів вважає суд першої інстанції законно та обґрунтовано задовольнив позовну заяву, оскільки дії відповідача не узгоджуються із наведеними нормами законодавства.

Враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу НауменкоМарини Геннадіївни - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді