Справа №463/5532/15-ц
Провадження №2/463/524/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

20 квітня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Головатого Р.Я.

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувсь до суду з позовом до відповідача, просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №401620796 від 04.06.2014р., укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк», стягнути з останнього 3742 грн., сплачені позивачем на виконання цього договору, а також 5000 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 04.06.2014р. уклав з ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_4 побутового підряду №ВМ-6152, в якому зазначено, що виконавцем договору є ОСОБА_3 Крім цього, на виконання договору підряду позивачем був підписаний договір споживчого кредиту №401620796, однак зі змістом та умовами такого позивача не було ознайомлено. Після ознайомлення з документами, позивач виявив, що його введено в оману, оскільки кошти за кредитним договором перераховано не на рахунок виконавця договору підряду, а на рахунок ФОП ОСОБА_5.

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 06.10.2015р. ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 і ч.3 ст.190 КК України, при цьому зазначено, що ОСОБА_3 у період часу із 17 листопада 2013 року до 09 серпня 2014 року, маючи умисел на протиправне заволодіння чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою, повторно, шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, а саме за допомогою спеціалізованої системи ПАТ «Альфа-Банк», призначеної для реєстрації заявок, передачі інформації щодо прийнятого фінального рішення про надання чи відмову у наданні кредиту відповідному покупцеві та оформлення кредитних договорів, необхідних для видачі кредитів покупцям, здійснюючи підприємницьку діяльність в офісі, що розташовувався на пл. Князя Святослава, 11 у м. Львові, укладав договори на поставку та встановлення метало-пластикових конструкцій, однак наміру поставляти товар та виконувати роботу передбачену договорами не мав, а отримані від потерпілих кошти привласнив. Отже, на момент укладення кредитного договору №401620796 від 04.06.2014 року сторона не мала наміру створення реальних правових наслідків, а саме наміру надати кредит позичальнику для придбання ним послуг по виготовленню та встановленню вікон, а наміром було перерахувати кошти на рахунок третіх осіб для використання ними таких на власні потреби.

За вищевказаних обставин, вважає, укладений між сторонами кредитний договір №401620796 від 04.06.2014 року, недійсним, оскільки такий не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, вчинений під впливом обману та без наміру створення правових наслідків.

Крім цього, оскільки позивач на виконання умов оспорюваного кредитного договору №401620796 від 04.06.2014 року сплатив на користь відповідача грошові кошти у розмірі 3742 грн., то просить стягнути такі з відповідача.

Крім цього, відколи позивач перестав платити кредитні платежі, до нього неодноразово телефонували працівники банку з погрозою вилучити майно у разі несплати коштів за кредитним договором, чим завдали позивачу моральну шкоду, яку від оцінює в розмірі 5000 грн., оскільки позивач протягом довгого часу відчував глибокі душевні страждання, так як вважав себе жертвою обману. Вказані кошти мають покрити витрати, які позивач поніс, знаходячись на лікуванні у Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері.

В судовому засіданні 14.03.2016р. позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити. В останнє судове засідання позивач не з'явився, представник позивача подав до суду клопотання про проведення розгляду справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечив.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи представлені докази, суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, проти чого представник позивача не заперечив.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд встановив наступне.

04.06.2014р. між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 було укладено ОСОБА_4 (індивідуальний номер замовлення № ВМ-615L) на виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій. (а.с.6)

Одночасно з укладенням вказаного договору, між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» було підписано кредитний договір №401620796 від 04.06.2014 року, відповідно до п.2.5 якого кредит надається позичальнику для оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком, що вказаний в специфікації №401620796 від 04.06.2014 року або листі-гарантії до цього договору від 04.06.2014 року у загальній сумі 12447 грн. шляхом безготівкового перерахування готівкових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_5. (а.с.7)

Відповідно до ч 1.ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Судом встановлено, що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 06.10.2015р. ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2, ч.3 ст.190 КК України.

Як вбачається з копії вказаного вироку (а.с.14-23), ОСОБА_3 у період часу з 17 листопада 2013 року до 09 серпня 2014 року, маючи умисел на протиправне заволодіння чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою, повторно, шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, а саме за допомогою спеціалізованої системи ПАТ «Альфа-Банк», призначеної для реєстрації заявок, передачі інформації щодо прийнятого фінального рішення про надання чи відмову у наданні кредиту відповідному покупцеві та оформлення кредитних договорів, необхідних для видачі кредитів покупцям, здійснюючи підприємницьку діяльність в офісі, укладав договори на поставку та встановлення метало-пластикових конструкцій, однак наміру поставляти товар та виконувати роботу за договорами не мав, а отримані від потерпілих кошти привласнив.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вищевказаним вироком встановлено, що ОСОБА_3 під приводом організування роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій згідно з договором (індивідуальний номер замовлення № ВМ-615L) від 04.06.2014р. укладеного із ОСОБА_2, отримавши від останнього шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, грошові кошти у сумі 3750 грн., не виконав роботу передбачену договором, вказані кошти на вимогу ОСОБА_2 не повернув.

Згідно з розясненнями пленуму Верховного Суду України, наданих у постанові від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та судовою практикою Верховного Суду України з зазначеної категорії справ, при вчиненні правочину під впливом обману, формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Зі змісту вказаних правочинів вбачається, що метою укладення договору про надання споживчого кредиту, позивачу була запропонована оплата матеріалів та послуг з виготовлення конструкцій ПВХ ФОП ОСОБА_3, а вигодонабувачем за цим договором являється інша фізична особа підприємець ОСОБА_5 Крім цього, в момент підписання договору споживчого кредиту ОСОБА_2 не усвідомлював того факту, що укладає договір із банком, оскільки представник банку був відсутній.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Враховуючи вищенаведене, оскільки внаслідок недобросовісних дій сторони за договором (індивідуальний номер замовлення ВМ - 615 L) від 04.06.2014 року, які полягали у тому, що не будучи представником ПАТ «Альфа-Банк», але володіючи без відповідних повноважень примірником кредитного договору №401620796, не було надано позивачу можливості ознайомитися з договором, одночасно надано неправдиву та неповну інформацію про правову природу правочину, зміст прав та обов'язків, що виникали у позивача після укладення такого правочину, і в такий спосіб, шляхом обману, у позивача було недобросовісно сформовано внутрішню волю до укладення оспорюваного правочину, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійним кредитного договору є підставними та підлягають до задоволення.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання вищевказаного кредитного договору №401620796 сплатив відповідачу 30.06.2014р. 1501 грн. (а.с.11), 29.07.2014р. 1501 грн. (а.с.12), 11.09.2014р. 740 грн. (а.с.12), а всього 3742 грн.

Враховуючи вищенаведене, оскільки кредитний договір №401620796 від 04.06.2014р. визнано недійсним, суд приходить до висновку, що одержані відповідачем на виконання цього договору грошові кошти в сумі 3742 грн. підлягають поверненню позивачу, тому в цій частині позовні вимоги також слід задовольнити.

Разом з тим, як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (майнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із вимогами про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач обґрунтовує такі вимоги тим, що після того як він перестав платити кредитні платежі, до нього неодноразово телефонували працівники банку з погрозою вилучити майно у разі несплати коштів за кредитним договором, чим завдали позивачу моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 5000 грн., оскільки позивач протягом довгого часу відчував глибокі душевні страждання, так як вважав себе жертвою обману, однак жодними доказами вказані обставини не підтверджено.

Крім цього, визначаючи розмір моральної шкоди у 5000 грн. позивач посилається на те, що вказані кошти мають покрити витрати, які позивач поніс, знаходячись на лікуванні у Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері, однак як вбачається з долучених позивачем довідок (а.с.24, 25) позивач перебуває на обліку з приводу психоневрологічного захворювання ще з 1989 року, а тому саме по собі перебування позивача на лікуванні у Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері не підтверджує завдання позивачу моральної шкоди.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5000 грн. моральної шкоди є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають.

Задовольняючи частково позовні вимоги у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такий пропорційно до задоволених позовних вимог у відповідності до вимог пп.1, 2 п.1 ч.2 ст.4, ст.6 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 974 грн. 40коп. (по 487 грн. 20 коп. за звернення до суду із позовними вимогами майнового та немайнового характеру) слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 197, 212-214, 224-226 ЦПК України,

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір №401620796 від 04.06.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ідентифікаційний код 23494714) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 3742 грн. (три тисячі сімсот сорок дві гривні), отриманих на виконання кредитного договору №401620796 від 04.06.2014 року.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ідентифікаційний код 23494714) в дохід держави 974 грн. 40 коп. (девятсот сімдесят чотири гривні сорок копійок) судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м.Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Р.Я.Головатий