АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/10/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Скляренко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПодороги В. М.
суддівДемченка В. А. , Василенко Л. І.
при секретаріНаконечній М. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та прокуратури міста Черкаси на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, в інтересах якої діє ОСОБА_10, третя особа: орган опіки та піклування м. Черкаси про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и л а :

25 липня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів.

Свої вимоги мотивував тим, що 05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено Договір про іпотечний кредит № CSIPGI, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит у розмірі 141 400 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 05 лютого 2038 року.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості повинно здійснюватися щомісяця. Позичальник зобов'язаний надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за Кредитним договором відповідач ОСОБА_6 станом на 19 січня 2012 року мав заборгованість в сумі 324 414 грн. 22 коп., яка складається із:

заборгованості за кредитом - 141197 грн. 92 коп.;

заборгованості по процентах за користування кредитом - 105136 грн. 12 коп.;

пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 62393 грн. 79 коп.; штрафу (процентна складова) - 15436 грн. 39 коп.;

штрафу(фіксована частина) - 250 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено Договір іпотеки квартири № CSIPGI, відповідно до умов якого ОСОБА_6 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 66,2 кв. м., житловою площею - 37,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 1993 року.

Зазначеним договором іпотеки передбачено право Іпотекодержателя на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від Іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Оскільки Іпотекодержатель не надавав своєї згоди відповідачу на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, він вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав Іпотекодержателя та повинне відбуватися на підставі рішення суду.

Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 191900 грн.

Неодноразово збільшуючи позовні вимоги, остаточно просив: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CSIPGI від 05 лютого 2008 року в сумі 521 447 грн. 62 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 129397 грн. 92 коп.; заборгованості по процентах за користування кредитом - 192399 грн. 31 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 152246 грн. 06 коп.; штрафу (процентна складова) - 47404 грн. 33 коп.; звернути стягнення на квартиру загальною площею 66.20 кв.м., житловою площею 37.90 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеку (на підставі договору іпотеки № CSIPGI від 05 лютого 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з квартири АДРЕСА_3, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входить питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року позовні вимоги задоволені частково.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 жовтня 2014 року внесено виправлення в резолютивну частину рішення.

Вирішено в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за Договором про іпотечний кредит № CSIPGI від 05 лютого 2008 року в сумі 391797 грн. 23 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № CSIPGI від 05 лютого 2008 року, а саме: квартиру, загальною площею 66,20 кв.м., житловою площею 37,90 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_6

Встановлено спосіб реалізації - шляхом продажу квартири ПАТ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вирішено виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з квартири АДРЕСА_3.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду Прокуратура міста Черкаси подала апеляційну скаргу в якій вказує на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не вирішено питання про застосування строків позовної давності, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Вирішити питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 теж подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просили його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_6 на користь позивача 100 000 грн. В іншій частині позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено Договір про іпотечний кредит № CSIPGI (т.1 а.с. 20-24).

Відповідно до п.1.1 договору Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит у розмірі 141 400 грн., з кінцевим терміном повернення до 05 лютого 2038 року, а Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути Кредит в сумі 141 400 грн., сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15% річних, які в серпні місяці 2008 року банком були збільшені до 25,08 %, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (т.1 а.с. 20).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 лютого 2011 року, яке ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2011 року залишене в силі, в задоволенні позову ОСОБА_6 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним підвищення відсоткової ставки до 25,08% з 05 серпня 2008 року по договору про іпотечний кредит № CSIPGI від 05 лютого 2008 року укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 відмовлено.

Відповідно до п. 2.4 договору про іпотечний кредит № CSIPGI від 05 лютого 2008 року Позичальник зобов'язався щомісячно до 5-ого числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані Кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі 1 811 грн. 50 коп. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 05 лютого 2038 року(т.1 а.с. 20).

Відповідно до п. 6.4 договору при порушенні Позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п. 2.4, 6.2. Даного договору, Кредитор має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Кредитору пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні (т.1 а.с. 22).

Відповідно до п. 6.6 договору при порушенні Позичальником строків платежів по зобов'язаннях, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі в межах 10% від суми невиконаного зобов'язання (т.1 а.с. 23).

05 лютого 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за Договором про іпотечний кредит № CSIPG6 від 05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено Договір іпотеки квартири № CSIPGI (т.1 а.с. 220-224).

Відповідно до умов договору ОСОБА_6 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 66,2 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу № 30 вересня 1993 року(т.1 а.с. 33-36).

Відповідно до п. 2 договору іпотеки квартири, зобов'язання позивач виконав у повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_6 кредит в розмірі 141400 грн.(т.1 а.с. 220).

Про те, що саме таку суму кредиту одержав позичальник від банку він сам підтверджує і у апеляційній скарзі (т.1 а.с.244).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов Договору про іпотечний кредит № CSIPGI від 05 лютого 2008 року відповідач ОСОБА_6 свої зобов'язання належним чином не виконував, в зв'язку з чим станом на 26 квітня 2013 року мав заборгованість перед банком у зв'язку у сумі 521 447 грн. 62 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом 129 397 грн. 92 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 192 399 грн. 31 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 152 246 грн. 06 коп.; штрафу (процентна складова) - 47 404 грн. 33 коп.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянти вказували на те, що для повного з'ясування всіх обставин у справі необхідно призначити судово-економічну експертизу, про призначення якої в адвоката Дубинського В.М. було підготовлене письмове клопотання, яке не було заявлено з поважної причини.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

В підготовчій частині судового засідання апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_6 - адвокат Дубінський В.М. заявив клопотання про призначення по справі судової економічної експертизи та надав перелік питань, які необхідно поставити експерту.

На виконання вимоги Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ та за клопотанням адвоката Дубінського В.М. про призначення судово-економічної експертизи, ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11 листопада 2015 року призначено по справі судово-економічну експертизу, проведення якої було доручено Черкаському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (вул. Небесної Сотні, 31/1 м. Черкаси 18002). На вирішення експертизи поставлені питання, які були зазначені в клопотанні Дубінського В.М.(т.1 а.с.250-251).

31 березня 2016 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 29 березня 2016 року №1291/15-23, 207/16-23(т.4 а.с.189-217).

Однак, вказаний висновок не зміг дати вичерпних та конкретних відповідей на поставлені запитання, зокрема, в ньому не наведено розрахунків щодо тіла кредиту, заборгованості за процентами за користування, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та штрафу (процентна складова), які необхідно стягувати з ОСОБА_6

Питання про призначення додаткової експертизи сторонами не ставилося. Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду було порушено це питання, однак сторони відмовилися від її проведення.

В судовому засіданні, яке відбулося 20 квітня 2016 року, суд зобов'язав відповідачів та прокурора надати власний розрахунок заборгованості по кредитному договору, однак такого розрахунку ними не було надано.

Висновок експерта не є актом, що встановлює, змінює чи припиняє правовідношення, а є лише думкою особи, яка має знання, що їх не мають інші. У розумінні ст. 27 ЦПК України висновок експерта є засобом доказування у справі. Водночас він не має пріоритетної сили щодо інших доказів, які є у справі, оскільки ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді під час судового засідання всіх обставин справи в їхній сукупності.

Тобто, сам висновок експертизи, що була проведена по справі, не може бути доказом порушення прав відповідачів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Строк позовної давності відносно нарахування суми пені та штрафу є спеціальним і збільшенню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що Банк звернувся до суду з позовом 25 липня 2012 року та надав розрахунок станом на 26 квітня 2013 року.

Ніхто із сторін, в т.ч. відповідачі і їх представник не заявляли про застосування строків позовної давності, тому суд першої інстанції не мотивував дану обставину.

В апеляційній скарзі прокурор посилався на те, що кредит є споживчим, а тому строки позовної давності повинні застосовуватися, відповідно до положень п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», без заяви сторони, є надуманим, оскільки дана норма закону застосовується при добровільному позасудовому вирішенні спору на що неодноразово звертав увагу суд касаційної інстанції в судових рішеннях

Крім того, слід зауважити, прокурор в апеляційній скарзі зазначив про термін позовної давності, який, як він вважає, сплинув до частини вимог, а отже і стягувана сума повинна бути меншою, ніж зазначено в резолютивній частині рішення. Проте, яка частина боргу, по відповідних розрахунках, повинна бути поза строками давності, в скарзі не зазначено, розрахунки не проведені. Тому таке твердження прокурора є чисто суб'єктивним і надуманим.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами їй апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого представником ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні за договором № CSIPGI від 05 лютого 2008 року заборгованість ОСОБА_6 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 438 313 грн. 39 коп., яка складається: із заборгованості за кредитом -129 397 грн. 92 коп.; заборгованості по процентах за користування кредитом - 192 399 грн. 31 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в період з 26 квітня 2012 року по 26 квітня 2013 року - 76 942 грн. 22 коп.; штрафу (процентна складова) - 39873 грн. 94 коп.

В апеляційній скарзі відповідачі вказували на те, що суд не врахував, що із 141 400 грн. взятого кредиту (підтвердив про одержання ним кредиту саме в сумі, яка зазначена в Договорі) повернуто 85 299 грн., то в даному випадку ними не враховано, що при надходженні від позичальника коштів у рахунок погашення кредиту, які надходили нерегулярно, в першу чергу, що передбачено не лише законодавством, а й договором про іпотечний кредит, погашаються відшкодування витрат по кредиту, потім - сплата комісійної винагороди, далі - сплата пені, сплата прострочених нарахованих відсотків, сплата простроченої заборгованості, сплата нарахованих строкових відсотків і лише останнім - сплата строкової заборгованості по тілу кредиту(п.2.6 Договору).

Крім того, судом першої інстанції, відповідно до положень ч.1 ст. 551 ЦК України, значно зменшений розмір неустойки (пені - з 152 246грн. до 50 000 грн. і штрафу - з 47 404 грн. до 20 000 грн.).

Таким чином, розмір штрафу, пені при застосуванні до них позовної давності в один рік значно перевищує той їх розмір, який стягнув суд першої інстанції.

Тому колегія суддів погоджується із розрахунком, який був покладений в основу рішення та вважає, що судом було вірно застосовано закон щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Частинами 1, 2 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Згідно п. 2.1.5 договору про іпотечний кредит № CSIPGI від 05 лютого 2008 року Іпотекодержатель має право у випадку невиконання зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених цим договором задовольнити свої вимоги за рахунок предмета Іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством.

06 лютого 2012 року та 22 березня 2013 року на адресу відповідача ОСОБА_6 направлялися банком письмові вимоги щодо невиконання останнім взятих на себе зобов'язань за кредитним договором (т.1 а.с. 14-16, 91-92).

Отже, колегія суддів вважає, що банком перед зверненням до суду з даним позовом дотримані вимоги ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».

Оскільки наведеними вище нормами чинного законодавства та умовами кредитного і іпотечного договорів, що були укладені між сторонами, передбачено право банку у разі невиконання умов основних кредитних договорів звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про задоволення позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Стаття 38 ЗУ «Про іпотеку» встановлює процедуру продажу предмету іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», яка кореспондується із ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено (надано) рішенням суду.

Таким чином, ст.ст. 33, 38, 39 ЗУ «Про іпотеку» надають право іпотекодержателю одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на підставі рішення суду в якому буде зазначено один із способів реалізації, а саме: продаж іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Суд першої інстанції, виходив з того, що відповідачем ОСОБА_6 порушено умови кредитного договору, а тому вважав позовні вимоги банку обґрунтованими в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом надання позивачеві права продажу предмету іпотеки будь-якій іншій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Пунктом 4.3 Іпотечного договору від 05 лютого 2008 року передбачено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу від імені іпотекодержателя предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»(т.1 а.с. 222).

Проте, вказаний у рішенні суду спосіб реалізації предмета іпотеки по рішенню суду - шляхом продажу квартири ПАТ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу…, є невірним і відповідно до вимог ст. 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" відноситься до позасудових способів звернення стягнення на заставлене майно.

Суд не вправі перебирати на себе повноваження іпотекодавця про надання банку права на укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна від імені іпотекодавця, так як це не передбачено законом.

Суд першої інстанції, при встановленні способу реалізації іпотечного майна - квартири, на дану обставину не звернув увагу. Тому рішення в цій частині, відповідно до положень ст. 309 ЦПК, підлягає до зміни.

Відповідно до ч.1,2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

З матеріалів справи вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 і яка є предметом іпотеки, зареєстровані: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5, що стверджується довідкою від 08.08.2013 року №1043 (а.с. 106, т.1).

Відповідно до правової позиції ВСУ висловленій під час розгляду справи N 6-39цс15 від 18 березня 2015 року, за змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Оскільки у квартира АДРЕСА_2 і яка є предметом іпотеки була придбана не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла та відповідно відсутні підстави для зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження та вивчення суду, суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та Прокуратури міста Черкаси - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, в інтересах якої діє ОСОБА_10, третя особа: орган опіки та піклування м. Черкаси про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення в частині способу реалізації предмету іпотеки змінити.

Встановити спосіб реалізації предмета іпотеки - квартирі АДРЕСА_2, шляхом його продажу Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі-покупцю на умовах та в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» з встановленням ціни продажу предмета іпотеки за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В частині виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з квартири АДРЕСА_3 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про виселення з квартири АДРЕСА_3 - відмовити.

В решті частини рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :