Справа № 159/1160/16-ц
Провадження № 2/159/535/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл.

в складі: головуючого судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_2 Михєєвича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Управління Держгеокадастру у Ковельському районі Волинської області, до Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області про визнання недійсними рішень, визнання право користування земельною ділянкою, виділення земельної ділянки у користування, стягнення моральної шкоди,стягнення збитків,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 22.03.16 р. звернувся до суду із зазначеним вище позовом, обгрунтовуючи його тим, що на протязі 40 р. у смт. Голобах Ковельського району Волинської області, по вул. Милосердя (урочище Дитячий будинок) він користувався земельною ділянкою пл. 0,30 га. За незаконним, на його думку, рішенням відповідача від 07.09.15 р. № 62/5 «Про припинення права користування земельними ділянками», було припинено його право користування земельною ділянкою пл. 0, 15 га ріллі в урочищі «Дитячий будинок» у зв»язку з наданням земельних ділянок учасникам АТО для будівництва, обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд». На засідання сесії його викликано, запрошено не було. Рішенням сесії Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області від 23.12.15 р. земельні ділянки, надані у власність учасникам АТО для будівництва, обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд по вул. Милосердя у смт. Голобах Ковельського району Волинської області. На повторне засідання сесії Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області його не запросили, про нього не повідомили. Коли його дружина з»явилась у селищну раду бажаючи бути присутньою при розгляді питання відведення земельної ділянки, селищний голова заборонив їй бути присутньою, сказав вийти із приміщення селищної ради. Переконавшись у незаконності прийнятих рішень, він 12.02.16 р. звернувся до Адміністрації Президента України за належним реагуванням на порушення його прав. Приймальнею Президента України його звернення було переадресоване до Волинської облдержадміністрації. З аналогічним листом він звернувся до КМ України 23.02.16 р.. Секретаріат КМ України його лист для розгляду надіслав Волинській облдержадміністрації. За підписом заступника голови від 09.03.14 р. він отримав відписку про те, що п. 2 рішення відповідача передбачено надання громадянам взамін вилучених земельних ділянок наділи в інших урочищах, та ніби то його дружина відмовилась. Зазначає, що їм ніхто не пропонував наділу у іншому місці, його дружина не відмовлялась від такої пропозиції. Позитивного вирішення його заява не знайшла. Він 12.02.16 р. звернувся із заявою до Волинської облради. За підписом першого заступника голови ради він отримав відписку без вирішення по суті із зазначенням положень ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 26.02.16 р. він звернувся до ВР України з приводу невирішеного питання, але відділ з питань звернень громадян Апарату ВР України переадресував розгляд його вимог до Волинської облдержадміністрації. Він отримував лише відписки. На свою заяву від 19.02.16 р. він отримав формальну відповідь від Ковельської райради Волинської області за підписом її голови. Його заява направлена для розгляду та вирішення по суті до відповідача. Вважає рішення відповідача від 07.09.15 р. № 62/5 «Про припинення права користування земельними ділянками», рішення сесії від 23.12.15 р., яким земельні ділянки надані у власність учасникам АТО для будівництва, обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, незаконними, такими, що підлягають скасуванню. З ним не було погоджено умови та можливість вилучення землі, що виключило його з числа користувачів земельної площі. Покликаючись на ст. ст. 15, 16, 23 ЦК України, зазначає, що після рішень сесії Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області від 07.09.15 р. та 23.12.15 р. «Про припинення права користування земельними ділянками» він змушений був письмово звертатись у всі можливі інстанції України з Президентом та ВР включно безрезультатно, що ще більше загострило його переживання. Стан його здоров»я ще більше підупав він зовсім перестав ходити, погіршилась функція серця, інших життєвих органів, наступили вимушені зміни у його життєвих стосунках, значно знизився рівень престижу, у зв»язку з чим необхідні зусилля для відновлення попереднього стану. Йому не вірилось, що щодо нього як учасника ЧАЕС службові особи могли повестись, не допустити його представника, дружину у час сесії селищної ради. Це ще більше вплинуло негативно на стан його здоров»я, він сильно переживав і, як наслідок, набагато довше загострилась його хвороба всіх органів. Чинна влада своїми діями сприяє погіршенню його фізичного стану, не вирішивши його питання. Поради звернення до суду також його пригнічують, він переживає за відновлення свого права. Пережите ним та те, що він перейнявся обставинами несправедливості, задіяло всі його хворобливі органи, стан роботи серця перейшов у найнижчу і небезпечну межу. А тому суму морального відшкодування він оцінює у 10 000 грн.. Покликаючись на ст. 3 ЦПК України, ст. 3 ЦК країни, ст. 119 ЗК України, постанову Пл. ВС України № 4 від 25.05.01 р. « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, просить визнати недійними рішення сесії Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області від 07.09.15 р. № 62/5 та від 23.12.15 р. «Про припинення права користування земельними ділянками», наданні у власність учасникам АТО по вул. Милосердя (в урочищі «дитячий будинок» Ковельського району, № 2/22, № 2/23, 2/24; визнати за ним право користування земельною ділянкою, що знаходиться в смт. Голобах Ковельського району Волинської області, по вул. Милосердя (урочище «Дитячий будинок/ «Ковельського району Волинської області, розміром 0, 30 га; виділити зазначену вище земельну ділянку у його користування; стягнути на його користь 10 000 грн. моральної шкоди.

19.04.16 р. представником позивача подано суду заяву про збільшення позовних вимог, обґрунтовану тим, що його як ліквідатора аварії на Чорнобильській АЕС земельну ділянку передано учасникам АТО. Без повідомлення та його згоди було переорано 11 кущів смородини сортової, 0,5 га полуниці, малину, багаторічні квіти. А тому вимоги позивача полягають у відшкодуванні йому збитків, нанесених учасниками АТО.

У судове засідання позивач не з»вився, хоча належно оповіщений. Про причини неявки суду не повідомив.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить їх задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Суду додатково пояснила, що та обставина, що позивач є користувачем спірної земельної ділянки, стверджується записом у земельно кадастровій книзі відповідача. Державного акта на право користування спірною земельною ділянкою (ділянками) позивач не має. Через прийняття відповідачем незаконних рішень позивач став ще більше хворіти та хвилюватись і скаржитись у різні інстанції, однак, безрезультатно. Доказів заподіяння відповідачем збитків насадженням, немає і обсяг, кількість, площу таких насаджень вона може пояснити лише усно. Просить позов задовольнити.

Представник третьої особи у судове засідання не з»явився, хоча третя особа належно оповіщена. Про причини неявки свого представника суду не повідомила. Попередньо подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності її представника.

Представник відповідача у судове засідання не з»явилась, хоча відповідач належно оповіщений. Про причини неявки свого представника суду не повідомив. Попередньо подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності його представника.

Попередньо відповідачем подано до суду письмове заперечення проти позову, обгрунтоване тим, що позивач помилково заклав позов у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства. Спірна земельна ділянка не перебувала ні у власності, ні у користуванні позивача, її межі в натурі не встановлено. Фактично, позивач на протязі тривалого проміжку часу обробляв певну частину земельної поверхні в межах сел. Голоб Ковельського району Волинської області. Посилання позивача на наявність у нього права користування спірною земельною ділянкою з 90 х років є безпідставним з огляду на те, що, відповідно до положень ст. ст. 1, 22 ЗК України (в ред. 18.12.90 р.), право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право. Також, відповідно до положень п. 3 Декрету КМ України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.92 р., право власності громадян на земельні ділянки посвідчується державним актом. Межі ж спірної земельної ділянки в натурі не встановлено, записів у земельно кадастрових книгах про це немає, державного акта на право приватної власності на землю у позивача немає. Згідно з ч. 1 ст. 152 ЗК України (в ред. 25.10.01 р.) лише землекористувач має право вимагати усунення будь - яких порушень прав на землю. Право ж користування спірною земельною ділянкою у позивача ніколи не виникало. Зазначає, що за чинним ЗК України є титул землекористувача. За положеннями ст. ст. 1, 3 ЦПК України, звернення до суду можливе при порушенні права. Порушеним же є лише те право, що правомірно набуте у законний спосіб. Вважає, що жодне законне право позивача порушено не було. Покликаючись на ст. ст. 3, 4, 118, 122 ЗК України, зазначає, що позивач ніколи не звертався до нього з приводу передачі йому земельної ділянки у власність. Його діями моральної шкоди позивачеві завдано не було. Сам факт заподіяння позивачеві моральної шкоди не доведений доказами. А тому просить у задоволенні позову відмовити.

Також відповідачем було подано письмове заперечення і на заяву про збільшення позовних вимог, обґрунтоване тим, що при прийнятті оскаржуваних рішень він діяв законно. Протиправність у його діях відсутня. Позивачем не надано доказів ні факту завдання йому шкоди, ні розрахунку розміру такої шкоди. Просить у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до часткового задоволення.

Як зазначено у ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів місцевого самоврядування.

За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути визнання незаконними рішень органу органів місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ч. 2, 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як значно у ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує: правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси; нормативно - правовий акт органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як випливає із змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень відповідача юридичної особи як органу місцевого самоврядування у галузі земельних відносин на території, зокрема, сел. Голоб Ковельського району Волинської області, належить, серед іншого: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України у її редакції, чинній за станом на дату прийняття відповідачем оспорюваного рішення від 07.09.15 р., визначено, що селищні ради мають повноваження передавати земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За змістом ст. 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Як слідує з положень ст. 116 ЗК України у її редакції, чинній за станом на 07.09.15 р., громадяни набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Лише ті земельні ділянки, які перебувають у користуванні громадян, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно з копією витягу з рішення сесії Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області від 07.09.15 р. № 62/5 «Про припинення права користування земельними ділянками», дійсно, було припинено право позивача на користування земельною ділянкою пл. 0, 15 га ріллі в урочищі «дитячий будинок» у зв»язку з наданням земельних ділянок учасникам АТО для будівництва, обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд.

Із копії листа відповідача № 146/3.10 від 10.02.16 р., вбачається, що останній лише у лютому 2016 р. повідомив позивача письмово на звернення останнього від 01.02.16 р., що його оспорюваним рішенням від 07.09.15 р. № 62/5 було припинено право користування земельною ділянками, що використовувались громадянами без правовстановлюючих документів.

Хоча, як слідує з копії листа відповідача № 383/3.19 від 18.04.15 р., згідно із земельно кадастровою книгою, за позивачем рахується лише: земельна ділянка пл. 0, 52 га, у т.ч.: 0, 15 га для будівництва та обслуговувування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Заводській, 14 в смт. Голобах Ковельського району Волинської області; 0, 25 га в урочищі «Підвалки» - для ведення особистого селянського господарства; 0,10 га в рочищі «Цегельного заводу» - для ведення особистого селянського господарства.

Як випливає із змісту ст. ст. 125, 126 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Посилання позивача на те, що він за станом на 07.09.15 р. був чи в даний час є користувачем спірної земельної ділянки пл. 0, 30 га в урочищі «Дитячий будинок» по вул. Милосердя в смт. Голобах Ковельського району Волинської області, не підтверджуються.

Згідно з копіями рішень Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області від 23.12.15 р. №№ 2/23, 2/24, 2/25 з ідентичними назвами: «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність», дійсно, відповідачем було затверджено відповідні проекти трьом різним фізичним особам та надано відповідні земельні ділянки для будівництва та обслуговувування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (з вказаними конкретними кадастровими номерами) у смт. Голобах Ковельського району Волинської області по вул. Милосердя, під №№ 10, 9,11. При цьому посилання на таку соціальну пільгу як участь в АТО, відсутні.

Та обставина, що позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, інвалідом третьої групи загального захворювання довічно, пенсіонером по віку, стверджується копіями: посвідчення серії А № 111 839 від 26.07.98 р., довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 247 155 від 04.04.16 р..

Як слідує з копії та оглянутого у судовому засіданні оригіналу медкарти амбулаторного хворого № 23 595 від 24.09.15 р., заведеної Волинською обласною клінічною лікарнею щодо ОСОБА_3, останній, дійсно, проходив лікування з 24.09.15 р. по 09.10.15 р., перебував на стацлікуванні у: Ковельській ЦРЛ з 10.11.15 р. по 20.11.15 р., Голобській РЛ з 02.12.15 р. по 11.12.15 р., звертався до терапевта 24.09.15 р., ортопеда 24.09.15 р., рентгенолога 24.09.15 р., спостерігався і у січні 2016 р..

Суду не надано позивачем та його представником доказів того, що спірна земельна ділянка надавалась позивачеві у користування за станом на 07.09.15 р., а тому посилання позивача на ту обставину, що його право користування спірною земельною ділянкою незаконно припинено відповідачем оспорюваним рішенням від 07.09.15 р. № 62/5 «Про припинення права користування земельними ділянками», не знайшло свого ствердження у судовому засіданні.

Відповідно до змісту ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», сільрада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні. Акти органів місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Однак, суд враховує, що оскільки відповідачем при прийнятті 07.09.15 р. оспорюваного рішення № 62/5 «Про припинення права користування земельними ділянками», розглянуто питання щодо, конкретно, позивача, повідомлення позивача про розгляд такого питання, забезпечення присутності його при попередньому та остаточному розгляді цього питання по суті, було обов»язковим.

Посилання відповідача на ту обставину, що оголошувались та проводились громадські слухання перед вирішенням питання про припинення право користування позивача тією чи іншою земельною ділянкою, суд не може розцінити як належне повідомлення особи про розгляд питання, що стосується його безпосередньо, та забезпечення її присутності при розгляді такого питання.

З одного боку, судом встановлено, що права користування на ту земельну ділянку, право користування якою було припинене відповідачем оспорюваним рішенням від 07.09.15 р., позивач за станом на 07.09.15 р. не набув. Однак, відповідач, знаючи це, прийняв рішення, що стосувалось конкретно позивача, яким припинив неіснуюче право користування. Таке суд вважає незаконним та несправедливим, так як позивач, беззаперечно, мав бути належно поінформованим про те, що буде розглядатись таке питання та після прийняття оспорюваного рішення від 07.09.15 р. - бути повідомленим про таке рішення. Цього відповідачем зроблено не було.

За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх змін чи припинення.

З огляду на наведене вище, суд вважає, що таку позовну вимогу позивача як визнання незаконним і скасування оспорюваного рішення від 07.09.15 р. слід задовольнити.

Щодо оспорюваних рішень відповідача від 23.12.15 р. №№ 2/23, 2/24, 2/25 з ідентичними назвами: «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність», то, на думку суду, такими рішеннями будь - яке цивільне право позивача також порушено не було з огляду на вище встановлене позивач не довів суду, що є користувачем тих земельних ділянок, що фігурують у оспорюваних рішеннях від 23.12.15 р. №№ 2/23, 2/24, 2/25 з ідентичними назвами: «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність»,.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання за ним права користування спірною земельною ділянкою, то, на думку суду, з огляду на те, що позивач не був користувачем спірної земельної ділянки на день прийняття відповідачем оспорюваного рішення 07.09.15 р.; не є користувачем спірної земельної ділянки і на даний час; ні ним, ні його представником не надано суду доказів стосовно того, що позивач користується спірною земельною ділянкою на законних підставах; не надано доказів щодо того, якими є: розташування, конфігурація, площа спірної земельної ділянки, позовну вимогу про визнання за ним право користування спірною земельною ділянкою слід залишити без задоволення.

Щодо позовної вимоги позивача про виділення спірної земельної ділянки у його користування, то суд враховує, що надання земельних ділянок у користування на території Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області належить, відповідно до ст. ст. 122, 123 ЗК України, до компетенції відповідача. А тому підстав для задоволення і такої позовної вимоги позивача суд не вбачає.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Позивач, який є пенсіонером за віком та інвалідом 3 гр. загального захворювання, учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, дійсно, як встановлено в судовому засіданні, безпосередньо після прийняття відповідачем оспорюваного рішення від 07.09.15 р. вже з 24.09.15 р. звертався за меддопомогою і проходив відповідне лікування. Суд не виключає, що прийняття відповідачем освоюваного рішення від 07.09.15 р., не влаштовувало позивача та останній сприйняв його вразливо, переживав, звертався у різі інстанції. Однак, суд враховує, що позивачеві на час прийняття оспорюваного рішення від 0709.15 р. було достеменно відомо, що він не має жодного законного право на користування тією спірною земельною ділянкою, про яку йшлось у рішенні відповідача. Відповідно, суд не може покладати на відповідача відповідальність за моральні переживання позивача через вищевказане. Не довів позивач суду і тієї обставини, що оспорюваними рішеннями відповідача було принижено його як ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕ престиж чи порушились життєві стосунки у негативному плані. А тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди також слід відмовити.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Щодо позовної вимоги про стягнення збитків, завданих пошкодженням насаджень на спірній земельній ділянці, то, як вважає суд, така вимога є безпідставною, так як, як встановлено в суді, спірна земельна ділянка не перебувала і не перебуває у користуванні позивача. Ні позивачем, ні його представником не доведено суду також того, що вказані у заяві про збільшення позовних вимог насадження, дійсно, існували, пошкоджені; мали чи мають певну площу, кількість, вартість тощо; пошкоджені саме відповідачем. Посилання у позові, закладеному до суду до відповідача, на те, що насадження було пошкоджено невизначеним та не конкретизованим колом осіб учасниками АТО, на думку суду, не дає суду підстав вважати, що таке пошкодження, якщо воно мало місце, є наслідком певних неправомірних дій відповідача, у т. ч. таких, що полягають у прийнятті оспорюваних рішень.

Судові витрати у справі слід стягнути з відповідача на доход держави лише з врахуванням задоволення однієї позовної вимоги майнового характеру.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212 - 218 ЦПК України, ст. 19 Конституції України, ст. ст. ст. 11, 16, 21, 22, 23 ЦК України, ст. ст. 12, 116, 121 - 123, 125, 126 ЗК України, ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування", Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати рішення Голобської селищної ради Волинської області від 07 вересня 2015 року № 62/5 "Про припинення права користування земельними ділянками" в частині припинення права користування земельною ділянкою в урочищі «дитячий будинок» ОСОБА_2 пл. 0,15 га ріллі.

В решті позову відмовити.

Стягнути із Голобської селищної ради Волинської області на доход держави 551 (п»ятсот п»ятдесят одну) грн. 20 коп. судового збору.

Рішення бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської обл. через Ковельський міськрайсуд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу подано не було.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий:ОСОБА_4