Справа № 308/3296/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

21 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого: Павліченка С.В.

суддів: Бондаренка Ю.О., Куцина М.М.

при секретарі: Сочка І.І.

розглянувши в судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Філії "Закарпатське регіональне управління" ПАТ КБ "ПриватБанк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому, Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М., ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки та зняття заборони на відчуження майна,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Філії "Закарпатське регіональне управління" ПАТ КБ "ПриватБанк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому, Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М., ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки та зняття заборони на відчуження майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.09.2006 року в місті Ужгороді між філією «Закарпатське регіональне управління» «Закритого акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № МКТ7GА00000038, згідно якого ОСОБА_5 отримав кредит в розмірі 33 375,26 доларів США.

13.09.2006 року в місті Ужгороді в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором № МКТ7GА00000038 між ОСОБА_2 та банком був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки від 13.09.2006 року. За умовами вказаного договору в іпотеку було передано належне йому на праві приватної власності нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та нотаріусом було накладено заборону на відчуження з внесенням у відповідний реєстр за № 4540.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.02.2015 року у цивільній справі №308/20146/13-ц позов банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житла задоволено, а у позовній вимозі банку щодо визнання договору іпотеки дійсним відмовлено.

Позивач зазначив, що з 1997 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 і від шлюбу з останньою у них є двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, 2000 р.н., і ОСОБА_7, 2005 р.н. З моменту одруження з ОСОБА_4 він став проживати разом з дружиною в іпотечній квартирі, хоча місце реєстрації у нього залишилося попереднє: Ужгородський район, с. Баранинці, вул. Центральна, 21, де проживали раніше та проживають зараз його батьки, що є власниками будинку. Його дружина ОСОБА_4 задовго до укладення вказаного вище договору іпотеки була зареєстрована та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1. Вказане підтверджується її паспортними даними. Крім цього, ще з 2004 року він став власником вищевказаної іпотечної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2004р.

Проте, ні нотаріус, ні представник кредитора не взяли до уваги вищенаведені факти, з яких явно вбачалося, що місцем проживання малолітніх дітей є виключно житло, що передається в іпотеку, та не поставили питання про залучення органу опіки та піклування з метою отримання їхньої згоди на укладення вказаного договору іпотеки. Адже, наявна у кредитній справі довідка ЖБК - 40 років Перемоги» №400 від 06.06.2009 року не спростовує того факту, що малолітні ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на момент укладення договору іпотеки реально проживали з його дружиною і відповідно з ним за адресою: АДРЕСА_1.

З урахуванням викладеного позивач просив суд визнати недійсним договір іпотеки від 13 вересня 2006 року, укладений між філією «Закарпатське регіональне управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2; зобов'язати приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. виключити запис № 4540 від 13 вересня 2006 року з єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, внесеного на підставі договору іпотеки від 13 вересня 2006 року, з вилученням запису з державного реєстру іпотек.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити з наступних підстав.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 13.09.2006 року в місті Ужгороді між філією «Закарпатське регіональне управління» «Закритого акціонерного товариства «Комерційний банк «ГІриватБанк» та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір № МКТ7GА00000038, згідно якого ОСОБА_5 отримав кредит в розмірі 33 375,26 доларів США.

13.09.2006 року в місті Ужгороді в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором № МКТ7GА00000038 між ОСОБА_2 та банком був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки від 13.09.2006 року. За умовами вказаного договору в іпотеку було передано належне йому на праві приватної власності нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та нотаріусом було накладено заборону на відчуження з внесенням у відповідний реєстр за № 4540.

При укладенні зазначеного договору третя особа - ОСОБА_4, за заявою від 13.09.2006 року, дала згоду своєму чоловіку - ОСОБА_2 на передачу на його розсуд в іпотеку (майнову поруку) квартири, що розташована в АДРЕСА_1.

Як вбачається із довідки від 22.06.2009 року № 718, виданої Житлово - будівельним кооперативом «40 років Перемоги» ОСОБА_4 дійсно проживає і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, та з нею проживають її діти: ОСОБА_6, 2000 р.н. і ОСОБА_7, 2005 р.н.

Відповідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16.02.2015 року у цивільній справі № 308/20146/13-ц рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 листопада 2014 року було скасовано та ухвалено в справі нове рішення про часткове задоволення позову, за яким у рахунок погашення основного зобов'язання за Кредитним договором № MKT7GA00000038 від 13 вересня 2006 року укладеного між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_5 у розмірі заборгованості станом на 17.07.2012 року на загальну суму 93 230,32 доларів США, з якої: 27116,75 доларів США заборгованість за кредитом; 30012,29 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1856 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом і 34245,28 доларів США заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 13 вересня 2006 року укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_2, що складається з нерухомого майна, а саме: квартири № 33, загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 яка належить іпотекодавцю на праві договору купівлі - продажу від 07.10.2004 року за реєстровим № 5445 та зареєстрованого в КП Ужгородське МБТІ за № 2347 в книзі 11 - шляхом застосування процедури продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд за початковою іпотечною ціною визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість визначену в іпотечному договорі у розмірі 232067,70 гривень, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого вповноваження іпотекодавця. Виселено ОСОБА_2 з квартири № 33, загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1. У задоволенні інших позовних вимог, відмовлено.

При цьому апеляційною інстанцією було встановлено, що сторонами договору іпотеки від 13.09.2006 року являються правонаступник ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2. В силу вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу. Тобто, ОСОБА_2 при укладенні даного правочину в забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором, розумів та повинен був знати про наслідки, які наступають за цим правочином у разі невиконання позичальником взятих на себе обов'язків. Та не дивлячись на це ОСОБА_2 свідомо уклав договір іпотеки.

За змістом абзацу 1 підпункту 12.1. пункту 12 Договору іпотеки, іпотекодавець засвідчив, що на момент укладення цього договору в квартирі, яка є предметом іпотеки не зареєстровані, не проживають, і не мають права на користування такою малолітні та неповнолітні діти, т.1 а.с. 23, 145. А в підпункті 12.7. пункту 12 цього Договору зазначено, що відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі й тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Виходячи зі змісту Довідки від 06.09.2006 року за № 400 ЖБК "40 років Перемоги", що видана на ім'я ОСОБА_5 (боржника), який проживає в спірній квартирі до його складу сім'ї входить дружина ОСОБА_9, дочка ОСОБА_4, дочка ОСОБА_10, т.1 а.с. 156. Про малолітніх дітей в даній довідці не йдеться, що підтверджує обставини викладені в підпунктах 12.1., 12.7. пункту 12 Договору іпотеки від 13.09.2006 року.

Зазначене вказує на те, що ОСОБА_2 як іпотекодавець стверджував, що на момент укладення правочину, малолітні діти не мають права на користування такою і що відсутні вимоги відносно предмету іпотеки.

На вчинення таких дій ОСОБА_2 по укладенню з ПАТ КБ "Приватбанк" договору іпотеки від 13.09.2006 року дала свою згоду і дружина ОСОБА_4, що стверджується нотаріально посвідченою заявою від 13.09.2006 року, Т.1 а.с. 115, 148.

Таким чином на момент укладення правочину, тобто 13 вересня 2006 року права малолітніх дітей на користування квартирою переданою в іпотеку не могли бути порушеними, а тому договір іпотеки є правомірним.

Тобто фактично недійсність правочину за аналогічних підстав вже була предметом судового розгляду.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 177 СК України, в редакції що діяла станом на 13.09.2006 року - дату укладення договору іпотеки між сторонами, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Згідно ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства " від 26.04.2001 № 2402-ІІІ, в редакції, яка діяла як на дату укладення іпотечного договору, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

З 01.01.2006 року ще почав діяти Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02.06.2005 року № 2623-IV, статтею 12, якого передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Роз'яснюючи питання, чи має право користування певним житлом дитина і як саме має бути підтверджене це право, Верховний Суд України ще у своїй ухвалі від 23 липня 2008 року зазначив, що право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи (Єдиний державний реєстр судових рішень - рішення № 2270896).

Як зазначено у п. 40 Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 р. № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за № 283/8882, в редакції, яка діяла на дату укладення іпотечного договору, правочини за малолітніх, які не досягли 14 років, а також від імені фізичних осіб, визнаних у судовому порядку недієздатними, вчиняють батьки (усиновлювачі) або опікуни. Правочини щодо майна малолітньої дитини можуть бути вчинені одним з батьків, з яким постійно проживає дитина, за наявності згоди другого з батьків, підпис якого має бути засвідчений нотаріально.

Тобто, зазначеною інструкцією не вимагалася перевірка нотаріусом наявності висновку органу опіки та піклування при укладенні договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню, а, отже батьки повинні були самостійно виконувати зазначені вимоги закону та перед укладенням договору звернутися за отриманням зазначеного дозволу до органу опіки і піклування.

Відповідно до п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Положення статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діють з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України).

Суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 року № 6-384цс15, у якій зазначено, що згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.

Суд першої інстанції повно й всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про те, що при укладенні договору позивачем надавалася довідка від 06.09.2006 року № 400, відповідно до якої до складу сім'ї ОСОБА_11, належать: ОСОБА_9, ОСОБА_4, 1980 р.н. та ОСОБА_10, 1982 р.н., тобто при укладенні спірного договору іпотеки батьками малолітніх дітей було повідомлено неправдиві відомості про відсутність прав дітей на майно, яке передавалося в іпотеку, що не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області , -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді