Справа № 266/4624/14-ц
Провадженя№ 2/266/26/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016 м. Маріуполя Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Курбановой Н.М.

при секретарі Жирковой М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

В обгрунтування позову послався на те, що він 30 квітня 2014 року передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 166100,00 грн., тобто, між ними було укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики позичальником була представлена позикодавцю розписка від 30 квітня 2014 року, яка посвідчує передання позикодавцем позичальнику грошової суми в розмірі 166100,00 грн. Сторонами був встановлений строк повернення позики. Позичальник зобов'язався повернути суму позики не пізніше 14 травня 2014 року. Разом з тим, станом на 14 травня 2014 року позичальником не було повернуто суму позики. Просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 166100,00 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Позивач ОСОБА_1 до відкритого судового засідання не зявився, надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, розглянути справу у його відсутності.

Перший представник позивача ОСОБА_1, ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності, у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4, що діє на підставі договору, допитана у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що розписку ОСОБА_2 не писав, гроші у борг не брав. Доказів даних заперечень надати не може. В подальшому представляти відповідача не буде, бо договір між нею та ОСОБА_2 про надання правової допомоги розірваний.

Допитаний у якості відповідача ОСОБА_2 позов не визнав та просив у його задоволені відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5, яка уклала договір про представництво інтересів відповідача після припинення договору з представником ОСОБА_4, в залі суду пояснила, що позов не визнає та зазначила, що договір займу, з врахуванням обставин даної справи, не укладався, а розписка не являється договором, в розумінні ст. 202, 203 ЦПК України, а є тільки письмовим доказом на підтвердження укладеного договору, таким чином ОСОБА_2 вибрав правильний спосіб захисту, не заявляючи вимоги про визнання договору займу не дійсним. Правочин вважається дійсним, якщо він укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, але в розписці відсутній підпис позивача ОСОБА_1 та взагалі його особа за розпискою ніяк не ідентифікується. Крім того, відповідно до ст. 208, 1047 ЦК України, договір позики на вказану суму повинен укладатися у письмовій формі, а розписка не є правочином та не потребує визнання її недійсною. Крім того зазначила, що відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник може оспорити договір, якщо гроші не було отримано від позикодавця. Даний правочин укладено під впливом насильства. Таким чином, в матеріалах справи відсутні допустимі докази того, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, а розписка від 30.04.2014 року є недопустимим доказом, бо отримана в порушення закону. Просила відмовити у задоволені позову.

Представник заявника ОСОБА_1, ОСОБА_3, який діє на підставі договору, допитаний в залі суду у якості свідка у порядку ст. 184 ЦПК України, пояснив, що він з ОСОБА_1 працює в одній компанії, ОСОБА_1 його керівник. ОСОБА_2 теж працював з ним, він його приймав на роботу. Більш року його не бачив. ОСОБА_2 в кінці 2013 року вирішив самостійно зайнятися бізнесом та придбати мікроавтобус з рефрижератором «Фольсваген». ОСОБА_1 зайняв йому гроші на його придбання, а ОСОБА_2 пообіцяв, якщо його проект провалиться, то він передасть у власніть ОСОБА_1 ділянку на ОСОБА_6. ОСОБА_2 придбав автобус, він зламався та не підлягав ремонту. ОСОБА_2 написав ОСОБА_1 в офісі розписку у присутності ОСОБА_7

Допитаний у якості свідка, в порядку ст. 184 ЦПК України, ОСОБА_2 суду пояснив, що він працював з квітня 2012 року в ТОВ "Міжнародна група морепродуктів" на посаді менеджера. Його було звільнено з даного підприємства десь у жовтні 2015 року по телефону. Він особисто не знає генерального директора ОСОБА_1, ніколи з ним не зустрічався, гроші в борг у нього не брав. Розписку про взяті в борг гроші написав під тиском ОСОБА_3, який був представником підприємства в Донецькій області, бо у нього виникла заборгованість за поставлений товар. Дані правовідносини виникли не у зв,язку з тим, що між ними був укладений договір займу, а виникли із трудових відносин, бо він являвся матеріально відповідальною особою за поставлений ним товар. ОСОБА_3 вимагав у нього гроші, погрожував йому. Потім він був викрадений невідомими особами та прийшов у себе в лікарні м. Донецька. Дані особи натякали на те, що він винен гроші. З приводу його зникнення його колишня жінка зверталась до правоохоронних органів. Він підтверджує, що писав розписку про отримання в борг грошей та не може пояснити, чому його представник ОСОБА_4 заявляла в залі суду, що розписка писалась не ним особисто, даний представник взагалі перестала надавати йому допомогу та відповідати на його телефонні дзвінки.

Допитана у якості свідка ОСОБА_8 суду пояснила, що доводиться колишньою дружиною відповідачу. 30 квтіня 2014 року до них у квартиру разом із чоловіком прийшов ОСОБА_3 та сказав, що її чоловік винен компанії гроші за поставлений товар, гроші її чоловік повинен віддати, бо у нього будуть проблеми, попросив написати розписку та дати паспорту чоловіка. Вона надала паспорт, а чоловік написав боргову розписку. В жовтні 2014 року її чоловіка викрали, з цього приводу вона зверталась до міліції, в цьому підозрювала ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_9 , допитана в залі суду, дала аналогічні пояснення, надані свідком ОСОБА_8, зазначивши, що обставини виникнення боргу сина перед компанією, в якій він працював та написанням розписку знає зі слів невістки ОСОБА_8 та сина.

Допитавши сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Також судом при розгляді даної справи врахована правова позиція Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63це13, згідно якої Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що між сторонами по справі був укладений договір позики, за яким позивач ОСОБА_1 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 166100,00 грн. 30.04.2014 року, а останній зобовязався повернути зазначену суму не пізніше 14 травня 2014 року (а.с.4).

Спір про розмір отриманої відповідачем суми не підлягає доказуванню, оскільки сторони уклали угоду у письмовій формі. Ці обставини підтверджуються розпискою про отрмання грошей за договором позики, підписаною ОСОБА_2, за яким відповідач зобовязався повернути отримані грошові кошти в сумі 166100,00 грн. ОСОБА_1

Факт написання розписки ОСОБА_2 був підтверджений ним особисто в залі суду.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначенні родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з розписки, між сторонами була домовленість про повернення грошових коштів в строк до 14.05.2014 року.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов,язання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строки, обумовлені сторонами про повернення грошових коштів за договором позики, сплинули, грошові кошти відповідачем за даним зобов,язанням позивачу не повернуті, отже позивач вправі звернутись за судовим захистом та вимогою стягнути грошові кошти примусово.

Відповідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд не може погодитись з позицією представника відповідача, яка заперечувала проти позову, не надала суду допустимих та достовірних доказів на спростування позиції позивача.

Дійсно, відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Заперечуючи проти позову, відповідач та його представник зазначили, що розписка не є допустимим доказом укладання договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, але дана позиція сторони суперечить дослідженими в залі суду письмовим доказам, а також наведеними судом вище нормам законодавства.

Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач не звернувся із вимогою про визнання договору позики недійсним з підстав, зазначених в ст. 1051 ЦК України, а також не оспорив в судовому порядку розписку, яку вважає недопустимим доказом по справі.

Посилання відповідача на ті обставини, що розписка ним писалась під впливом насильства, а грошові кошти ним особисто не отримувалися, належними доказами не підтверджена.

При цьому, відповідно до ст. 1051 ЦК України, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші не були одержані позичальником, таким чином пояснення свідків ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не є належними доказами як на обгрунтування так і на спростування позову ОСОБА_1

При таких конкретних підставах суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняє позов у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі задоволення позову у повному обсязі, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, на користь позивача підлягають стягненню з відповідача судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 1661,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 30.04.2014 року у розмірі 166100,00 грн. (сто шістнадцять тисяч сто грн. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1661,00 грн.(одна тисяча шістсот шістдесят одна грн. 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі через Приморський районний суд міста Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: Курбанова Н. М.