АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

07 червня 2016року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 до якої приєднався ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому посилаючись на те, що він ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, його батькові ОСОБА_4, який через похилий вік та тяжку хворобу перебував у безпорадному стані, просили усунути відповідача від права на спадкування.

Вказували, що між відповідачем ОСОБА_3 та померлим ОСОБА_4 склалися неприязні стосунки, особи не спілкувалися, відповідач не приймав участь у догляді за хворим батьком та не надавав фінансової допомоги.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою до якої приєднався ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що рішення суду є необґрунтованим та необ'єктивним. Ухвалено з порушенням норм матеріального права, неправильним застуванням норм процесуального права та за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначала, що суд першої інстанції не виконав вимог ст. 60 ЦПК України щодо повного, належного та об'єктивного дослідження доказів у справі.

При ухвалені рішення, суд не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставини, що мають значення для справи, не з'ясував, які відносини виникли між сторонами, та які зобов'язання були прийняті сторонами у кожному окремому випадку.

Посилаючись на те, що судом не було взято до уваги порушення відповідачем ст. 202, 203 СК України, відповідно до яких повнолітні діти зобов'язані утримувати своїх непрацездатних батьків, просила рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, з підстав викладених в ній та просили задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечувала та просила відмовити в її задоволенні, зазначивши, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи на відсутності представника третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4 після смерті якого відкрилася спадщина.

Позивачі та відповідач є спадкоємцями померлого, зокрема ОСОБА_1 - дружиною, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим РАГС Ленінського району у м. Києві від 08.06.1965 року, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 синами померлого ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази та заслухавши пояснення свідків, виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Лише умисне, свідоме ненадання допомоги спадкодавцеві при наявності можливості надавати таку допомогу є підставою для усунення особи від права на спадкування.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачі свої вимоги обґрунтовували тим, що на їх думку відповідач ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, не приймав участі в матеріальному забезпеченні батька, не доглядав його, не цікавився станом його здоров'я, не відвідував, не вчиняв жодних дій щодо утримання та надання будь-якої допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів, які б свідчили про те, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги, звертався по допомогу до відповідача ОСОБА_3, а останній, будучи обізнаним про таку потребу та маючи змогу надати допомогу, свідомо умисно ухилявся від її надання.

З матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2005 року ОСОБА_4 було встановлено другу групу інвалідності (а.с. 11).

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 4699 від 08.04.2015 року ОСОБА_4 хворів на В-клітинну хронічну лімфоцитарну лейкемію, ІІІ-ІV ст., що тече зі збільшенням периферичних та абдомінальних лімфовузлів, селезінки, анемією, тромбоцитопенією. Хронічний бронхіт. Атеросклеротичний кардіосклероз.

Згідно довідки, причина смерті - хронічний В-клітинний лейкоз.

Наданими медичними документами, зазначено лише перелік захворювань, які мав спадкодавець, проте відсутні висновки спеціалістів, що хвороби є настільки тяжкими, що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги.

Відсутні в матеріалах справи докази щодо недостатнього матеріального забезпечення ОСОБА_4, натомість судом першої інстанції з показів свідків встановлено, що спадкодавець отримував, пенсію.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивачів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги є тотожними з доводами позовної заяви та були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 до якої приєднався ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/17609/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7481/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Заєць Т.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.