Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 331/8173/15 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/778/2713/16 Смолка І.О.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Воробйової І.А.

Онищенко Е.А.

При секретарі: Бурима В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, МКП «Основаніє» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що, згідно з рішенням виконавчого комітету Орджонікідзевської районної ради депутатів трудящих у м. Запоріжжі №284 від 06.09.1976 року, їй було видано ордер серії А-1 №6309 на вселення разом із сім'єю (чоловіком ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5) до двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 46,45 кв.м. та житловою площею 28,6 кв.м.

У 1976 році в сім»ї народилася друга дитина - дочка ОСОБА_6, а у 1994 році помер чоловік ОСОБА_4

Позивач завжди вчасно сплачувала за комунальні послуги за особовим рахунком, ще з 1977 року відкритим на її ім'я.

Будинок АДРЕСА_1 обслуговує ЖЕД №20 колишнього КП «ВРЕЖО №2» - нині МКП «ОСНОВАНІЄ». У квартирі АДРЕСА_1 зазначеного будинку ніколи з 1976 року, крім позивача та членів її сім'ї, ніхто зі сторонніх осіб не проживав і не був зареєстрованим.

У 2008 році позивач вирішила на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» скористатися своїм правом на приватизацію та приватизувати зазначену квартиру, в якій разом із сім'єю прожила на умовах найму з 1976 року, тобто, на той час, більше тридцяти років.

З метою приватизації квартири звернулася до відділу приватизації житла Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради. Відповідні документи у позивача були прийняті, оскільки квартира, як і весь будинок, повинні були перебувати у комунальній власності територіальної громади м. Запоріжжя. Орендному підприємству «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Жовтневою районною адміністрацією Запорізької міської ради було зроблено замовлення №73251 від 23.07.08 про виготовлення технічного паспорту на квартиру.

Однак, відповідно до відповіді ОП «ЗМБТІ» №7836 від 11.08.2008 року на ім'я начальника відділу приватизації, виготовити технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 не представилося можливим, оскільки ця квартира пройшла державну реєстрацію прав власності за якоюсь юридичною особою.

В подальшому, позивач звернулася до прокуратури міста Запоріжжя із відповідною скаргою, однак, їй було повідомлено, що цим питанням прокуратура міста Запоріжжя займатися не буде, оскільки це не входить до компетенції цієї прокуратури. Скаргу скерували до прокуратури Жовтневого району м. Запоріжжя, яка розпочала проводити перевірку, однак до логічного завершення її не довела.

Прокуратурою було встановлено (відповідь прокуратури Жовтневого району м. Запоріжжя від 11.11.2008 року №306-08), що відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 05.03.1993 року №112/3 виконавчим комітетом Запорізької міської ради, згідно з договором №1 від 20.01.1992 року про сумісну діяльність по відновленню житлових та нежитлових приміщень, юридичній особі «Запорізьке науково-виробниче товариство «Практик, ЛТД Ко» було передано у власність 11 квартир, серед яких була квартира АДРЕСА_1. В подальшому, на підставі договору №8 від 05.04.1993 року виконком Запорізької міськради продав (вже повторно) юридичній особі «Запорізьке науково-виробниче товариство «Практик, ЛТД Ко» цю ж квартиру. І цей договір був зареєстрований в ОП «ЗМБТІ» 20.05.1993 року.

Надалі, за договором купівлі-продажу нерухомості №349 від 30.12.1993 року юридичною особою «Запорізьке науково-виробниче товариство «Практик, ЛТД Ко» на універсальній біржі здійснено продаж зазначеної вище квартири ОСОБА_7, яка 29.01.1994 року видала довіреність, реєстровий №5-265, ОСОБА_8, уповноваживши останню укласти договір обміну від 03.02.1994 року.

За нотаріально посвідченим нотаріусом П'ятої Запорізької Державної нотаріальної контори Гришиною В.І. із реєстрацією у реєстрі за №5-300 та із скріпленням печаткою Четвертої Запорізької Державної нотаріальної контори договором обміну від 03.02.1994 року «Запорізьке науково-виробниче товариство «Практик, ЛТД Ко», в особі Щербакової, яка діяла за довіреністю від 27.01.1994 року за №017, обміняло квартиру АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Таким чином, за останнім правочином із квартирою право власності на спірну квартиру є зареєстрованим за юридичною особою «Запорізьке науково-виробниче товариство «Практик, ЛТД Ко».

Додатково прокуратурою було встановлено, що юридичної особи «Запорізьке науково-виробниче товариство «Практик, ЛТД Ко» в Єдиному реєстрі підприємств та організацій України на обліку ніколи не значилося.

Наприкінці 2008 року позивач неодноразово зверталася із заявами як до правоохоронних органів, так і до Запорізького міського голови, в яких просила розібратися із ситуацією, що склалася, та повернути у судовому порядку спірну квартиру до власності територіальної громади міста Запоріжжя, що змогло б поновити права позивача на приватизацію житла.

Після звернень пройшло близько семи років, і до сих пір нічого не змінилося.

Позивач з 1976 року на підставі ордера, виданого їй у встановленому порядку 08.09.1976 року, вселилася разом із родиною у квартиру АДРЕСА_1. З того часу та, фактично, на протязі 39 років добросовісно, безперервно та відкрито володіє зазначеною квартирою, сплачує кошти за комунальні послуги.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що обрано невірний спосіб захисту та пред'явлено позов до неналежного відповідача.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі МКП «ОСНОВАНІЄ» (цей факт сторонами не оспорюється), оскільки після прийняття рішень Запорізькою міською радою «Про припинення діяльності підприємств шляхом приєднання» від 27.04.2012 р. № 5, «Про затвердження передавальних актів та визначення розміру статутного капіталу міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ» від 25.07.2012 р. № 6, міське комунальне підприємство «ОСНОВАНІЄ» є повним правонаступником КП «ВРЕЖО».

На підставі рішення виконавчого комітету Орджонікідзевської районної Ради депутатів трудящих м. Запоріжжя № 284 від 06.09.1976р., позивачу було видано ордер № 6309 серії А-1 на вселення до квартири АДРЕСА_1, на підставі якого позивач разом з родиною вселилася до зазначеного приміщення.

У 1976р. позивач вселилась у квартиру АДРЕСА_1, яка належала до комунальної власності м. Запоріжжя, на законних підставах відповідно до статті 58 Житлового Кодексу Української PCP. Квартира належала територіальній громаді м. Запоріжжя та надана була позивачу у користування, а не у володіння.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 стало відомо про зміну власника квартири АДРЕСА_1 після отримання відповіді ОП «ЗМБТІ» від 11.08.2008р., згідно якої право власності на об'єкт нерухомості зареєстровано за юридичною особою - «Практик, Лтд Ko».

На підставі листа прокуратури Жовтневого району міста Запоріжжя від 11.11.2008р. за № 306-8 та листа Прокуратури міста Запоріжжя за № 251-8 від 21.11.2008р., позивач був повідомлений про результати перевірок обставин викладених у зверненні ОСОБА_3, якій рекомендовано звернутися до суду на підставі ст. 344 ЦК України. Так як, на момент перевірки у 2008р. ОСОБА_3, яка проживала у спірній квартирі на праві користування, можливо не знала про зміну власника об'єкту нерухомості. У листі від 21.11.2008р. за № 251-08 зазначено, якщо заявник не має можливості звернутися до суду через тяжкий фізичний та матеріальний стан, вона має право звернутися до прокуратури Жовтневого району із заявою про представництво її інтересів у суді». Однак, як вбачається з обставин викладених у позові та матеріалів судової справи, позивач станом на 2008р. до прокуратури для представництва своїх інтересів у суді не зверталася. Однак, у позовній заяві поданої до Жовтневого районного суду у листопаді 2015р., через 7 років, ОСОБА_3 зазначає, що не мала можливості звернутися до суду з причин браку коштів, хоча правом на представництво прокуратури її інтересів у суді не скористалася із невідомих причин.

Згідно ст. 344 Цивільного Кодексу України, на яку посилається позивач, передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном -протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 за № 5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володілець має довести факти добросовісності, відкритості, безперервності й тривалості свого володіння.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Так, за змістом ст. 344 ЦК України володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав та не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, не знав про обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю і які не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не набувала права володіння на спірну квартиру ні на момент вселення, ні на момент винесення рішень виконавчим комітетом Запорізької міської ради у 1992-1993р.р.

Крім того, станом на 2016 рік рішення міськвиконкому Запорізької міської ради № 112/3 від 05.03.1993р. про передачу нерухомого майна юридичній особі «Практик, Лтд, Ко» не оскаржено, договір № 8 від 05.04.1993р. не визнано недійсним, право власності на квартиру АДРЕСА_1 за юридичною особою не скасовано.

Згідно інформації TOB «ЗМ БТІ», власником спірної квартири є юридична особа «Практик, ЛЛД, Ко». Тому посилання у позовній заяві, як і у апеляційній скарзі на ст. 335 ЦК України є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності.

Згідно ордеру № 6309 серії А-1 від 08.09.1976р., право на вселення у квартиру АДРЕСА_1 було надано ОСОБА_3 на сім'ю із 3 членів родини.

Згідно довідки про реєстрацію від 02.11.2015 р. № 620 ЦОА № 2 МКП «ОСНОВАНІЄ», за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, її дочка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, онука - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно зазначив, що квартира АДРЕСА_1 не належить до комунальної власності, а ОСОБА_3 ніколи не набувала права володіння на житло та, згідно інформації ЗМ БТІ, власником квартири на момент розгляду справи у суді є юридична фірма «Практик, ЛТД, Ко», право власності якої на спірну квартиру не оскаржувалося, заявлений у позові відповідач територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради є неналежним відповідачем по справі. Згідно ст.33 ЦПК України, замінити первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред»явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача суд може тільки за клопотанням позивача. Позивач і її представник на запит суду відмовились від заміни неналежного відповідача належним. Доводи апеляційної скарги зазначений висновок суду не спростовують.

З урахуванням викладеного, колегія погоджується з тим, що позов є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: