АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3658/16 Справа № 202/9232/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бєльченко Л. А. Доповідач - Козлов С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Тамакулової В.О.,

за участю секретаря: Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по орендній платі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивач звернулася до суду з таким позовом, посилаючись на те, що 16.07.2008 року між ним та відповідачкою був укладений договір оренди № 1 нежитлового приміщення гаражів НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_4, після зміни нумерації НОМЕР_4, НОМЕР_1, НОМЕР_2, які розташовані в Обслуговуючому кооперативі «Автогаражний кооператив «Лівобережний» по вул. Генерала Захарченка, 17 в м. Дніпропетровську, членом якого він є, та за цим договором відповідачка зобов'язалася сплачувати орендну плату за користування гаражами у розмірі 2000 грн. на місяць, яку з січня 2011 року перестала сплачувати, у зв'язку з чим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2014 року розірвано вищезазначений договір оренди, усунуті перешкоди в користуванні гаражами, зобов'язано відповідачку звільнити та передати йому гаражі, стягнуто з неї заборгованість по орендній платі, пеню, три відсотка річних та індекс інфляції, проте на виконання цього рішення суду вона передала йому гаражі лише 09.09.2015 року, тобто з 30.07.2014 року по 09.09.2015 року фактично користувалася ними, не сплачуючи орендну плату, тому позивач просив стягнути з неї заборгованість по орендній платі за 13 місяців - 26000 грн., інфляційні втрати за час прострочення грошового зобов'язання - 14612, грн., пеню - 7655,43 грн., три відсотка річних - 846,25 грн., а всього 49113,68 грн..

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2016 року позов задоволено в повному обсязі та вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, необ'єктивну оцінку доказів по справі у їх сукупності, порушення норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами.

У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду, який взагалі належним чином не з'ясував характер і суть заявлених позивачами вимог та регулюючи їх норми права; не зазначив, чи мали місце обставини, якими позивачі обґрунтовували свої вимоги, та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Як вбачається з матеріалів справи, за укладеним між сторонами договором оренди № 1 нежитлового приміщення від 16.07.2008 року позивач передав в користування відповідачці гаражі НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_4, після зміни нумерації НОМЕР_4, НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташовані в Обслуговуючому кооперативі «Автогаражний кооператив «Лівобережний» по вул. Генерала Захарченка, 17 в м. Дніпропетровську, а відповідачка зобов'язалася сплачувати йому орендну плату за користування гаражами у розмірі 2000 грн. на місяць та рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30.07.2014 року за позовом ОСОБА_3 цей договір розірвано, усунуті перешкоди в користуванні гаражами, зобов'язано ОСОБА_2 звільнити та передати позивачу гаражі, стягнуто з неї на його користь заборгованість по орендній платі, пеню, три відсотка річних та індекс інфляції.

Відповідно до акту прийому - передачі приміщень від 09.09.2015 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 зазначені гаражі та згідно з актом державного виконавця державної виконавчої служби в Індустріальному районі від 09.09.2015 року вимоги виконавчого листа № 2/202/19/2014, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про усунення перешкод ОСОБА_3 в користуванні гаражами виконано фактично самостійно.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

За вимогами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 653 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язаннясторін припиняються.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Між тим, суд вказані норми закону залишив поза увагою та не врахував, що укладений між сторонами спірний договір оренди рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30.07.2014 року було розірвано і, таким чином, зобов'язаннясторін за ним припинилися,тому з цього часу у відповідачки не має обов'язку сплачувати орендну плату за умовами цього договору, а відтак, відсутні підстави для стягнення з неї у судовому порядку цієї плати та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов'язання і трьох відсотків річних від простроченої суми.

За таких обставин, ухвалене з неправильним застосуванням судом норм матеріального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. 309 ЦПК України про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по орендній платі відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: