АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/8455/14-ц 22-ц/774/813/К/16
Справа № 216/8455/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22ц/774/813/К/16 інстанції - Биканов І.Р.
Категорія 19 (4) Доповідач - Ляховська І.Є.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

із секретарем - Петренко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в порядку ст..197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою Національної академії внутрішніх справ на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 30 квітня 2015 року по справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання в навчальному закладі,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року Національна академія внутрішніх справ (далі - НАВС) звернулась до ОСОБА_2 з позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача вартість витрат на утримання в навчальному закладі у розмірі 25 042 грн. 84 коп. та судовий збір в сумі 250 грн 43 коп. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 22 липня 2006 року № 77дск ОСОБА_2 зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання. 28 листопада 2007 року між Київським національним університетом внутрішніх справ, комплектуючим органом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі ? ГУ МВС України в Дніпропетровській області), та ОСОБА_2 укладено договір № Дл-48 про підготовку фахівця за державним замовленням та його працевлаштування, згідно з яким ОСОБА_2 навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання повинен відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання ? відшкодувати фактичні витрати за період навчання. З 01 вересня 2006 року по 18 червня 2010 року відповідно до умов договору відповідач у період навчання за державним замовленням за напрямком «Правознавство» перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням відповідних комунальних послуг. Відповідно до наказу від 18 червня 2010 року № 464 ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста. Після здобуття вищої освіти відповідно до умов договору ОСОБА_2 направлено для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Дніпропетровській області. Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 20 червня 2010 року № 125 о/с його призначено експертом сектора техніко-криміналістичного забезпечення роботи Інгулецького районного відділу Криворізького міського управління науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в Дніпропетровській області. Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 07 серпня 2012 року № 154 о/с ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ, тобто до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі по закінченню навчання.

В апеляційній скарзі позивач НАВС ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд дійшов помилкового висновку щодо пропуску ним строку для звернення до суду з даним позовом та невірно визначив дату початку його перебігу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з'явились.

На думку колегії суддів, неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, яка підлягає частковому задоволенню, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 22 липня 2006 року № 77 дск ОСОБА_2 зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ (а.с. 6).

28 листопада 2007 року Київським національним університетом внутрішніх справ, комплектуючим органом ГУМВС України в Дніпропетровській області та ОСОБА_2 укладено Договір № Дл-48 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ, відповідно до умов якого відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати фактичні витрати за період навчання. (а.с. 7-8).

У період навчання у Київському університеті внутрішніх справ за державним замовленням за напрямком «Правознавство» з 28 листопада 2007 року по 18 червня 2010 року, відповідно до умов Договору, ОСОБА_2 перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням відповідних комунальних послуг.

Наказом Київського університету внутрішніх справ від 18 червня 2010 року №464 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста ( а.с. 9).

Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов Договору ОСОБА_2 направлено для подальшого проходження служби до УМВС України в Дніпропетровській області.

Наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20 червня 2010 року № 125о/с ОСОБА_2 призначено експертом сектора техніко-криміналістичного забезпечення роботи Інгулецького районного відділу Криворізького міського управління науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с 10).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 року №1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» Київський національний університет внутрішніх справ реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ. Відповідно до вищезазначеного розпорядження позивач є правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ.

Наказом УМВС України в Дніпропетровській області від 07 серпня 2012 року № 154о/с ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, тобто до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі по закінченню навчання (а.с. 21).

Згідно з довідкою про розрахунок фактичних витрат, пов'язаних з утриманням ОСОБА_2 в Київському університеті внутрішніх справ, правонаступником якого є Національна академія внутрішніх справ, у період його навчання з 28 листопада 2007 року по 18 червня 2010 року, фактичні витрати складають 25 042,84 грн. (а.с.12).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє весь період навчання та на протязі трьох років з дати призначення особи на посаду замовником та втратив чинність 20 червня 2010 року. Врахувавши, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача витрат на утримання в навчальному закладі 24 листопада 2014 року, суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

З урахуванням вимог ст.52 ЗУ "Про освіту" (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) та п. 8 постанови Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 р. "Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням", відповідач ОСОБА_2, як випускник вищого навчального закладу, який здобув освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, зобов'язаний був відпрацювати за направленням три роки, тобто до 19 червня 2013 року. Саме з цієї дати необхідно відраховувати початок строку позовної давності.

Із матеріалів справи вбачається, що 24 листопада 2014 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з даним позовом, тобто в межах трирічного строку позовної давності, встановленого положеннями ст.257 ЦК України..

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у задоволенні позову НАВС з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки, судом невірно застосовано ст. 257 ЦК України, що відповідно до ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Указом Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» встановлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Порядок працевлаштування випускників, які закінчили вищі навчальні заклади за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб, визначається угодами між ними.

Статтею 56 Закону України «Про вищу освіту», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.

Згідно з Типовим договором про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України, затвердженим наказом МВС України № 150, виконавець забезпечує особу харчування, речовим майном та грошовим утриманням, а в разі відмови від проходженням служби в ОВС протягом трьох років всі фактичні витрати (грошове, продовольче забезпечення, речове забезпечення, проїзд до місця відпустки та під час канікул, за направленням до місця служби, оплата комунальних послуг та вартості спожитих енергоносіїв) відшкодовуються особою.

Згідно умов п. 2.3.5. Договору № Дл-48 від 28 листопада 2007 року про підготовку фахівця випускник після закінчення навчання зобов'язаний прибути до місця призначення в термін визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку призначено і відпрацювати не менше трьох років.

Відповідно до п.2.3.6. Договору про підготовку фахівця особа зобов'язана у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Відповідно до п.3.2 Договору про підготовку фахівця підставами відшкодування фактичних витрат на підготовку є відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом трьох років після закінчення навчання.

Умови договору погоджені сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як убачається із матеріалів справи, навчальним закладом повністю виконані умови договору про підготовку фахівців.

Так, ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство», видано диплом спеціаліста та направлено для подальшого проходження служби до УМВС України в Дніпропетровській області.

Проте ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, чим порушено умови договору.

Враховуючи те, що ОСОБА_2, закінчивши навчання на бюджетній формі у Київському національному університеті внутрішніх справ, не виконав умови договору про підготовку фахівця, згідно з яким після закінчення навчання повинен відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки, у зв'язку з власною відмовою від проходження служби в органах внутрішніх справ до закінчення трирічного строку, колегія суддів вважає, що відповідач повинен відшкодувати позивачу фактичні витрати за період його навчання.

Відповідно до п. 1.1 Положення про вищі навчальні заклади МВС, затвердженого Наказом МВС України № 62 від 14.02.2008 року вищі навчальні заклади МВС України є державними навчальними закладами, які підпорядковані МВС. Кошти на навчання виділяються із державного бюджету України після чого перераховуються вищим навчальним закладам МВС України та витрачаються останніми на підготовку фахівців для підрозділів МВС України.

Пунктами 9.9., 9.10. вказаного Положення передбачено, що бюджетні асигнування та надходження спеціального фонду не підлягають вилученню та використовуються виключно за призначенням відповідно до вимог чинного законодавства. Вищі навчальні заклади самостійно використовують кошти загального та спеціального фондів державного бюджету відповідно до кошторису, що затверджується МВС.

Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2007 року №313 «Про затвердження порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністарства внутрішніх справ України (надалі - Порядок).

Вказаний Порядок визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС (далі - особи), витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі: дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС (далі - навчальний заклад) через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість; відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу; звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни.

Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлює МВС разом з Мінфіном України. Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою. Розрахунок фактичних витрат здійснюється відповідно до норм утримання у вищому навчальному закладі. Витрати відшкодовуються у повному розмірі.

Як убачається з довідки про розрахунок фактичних витрат, пов'язаних з утриманням відповідача у вищому закладі, вказані витрати склали 25 042 грн. 84 коп., із яких: витрати, пов'язані з грошовим забезпеченням - 243,35 гривень, витрати, пов'язані з продовольчим забезпеченням - 9225,90 гривень, витрати на речове забезпечення - 1458,28 гривень, витрати на оплату комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв - 5925,33 гривень.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У зв'язку з цим судові витрати позивача, понесенні ним при сплаті судового збору в судах: першої інстанції - в сумі 250,43 грн. (а.с. 1), апеляційної інстанції - в сумі 125,22 грн. (а.с. 62), касаційної інстанції - в сумі 300,52грн. (а.с. 105), а всього в сумі 676,17 грн., підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 30 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання в навчальному закладі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Національної академії внутрішніх справ витрат на утримання в навчальному закладі в розмірі 25 042 (двадцять п'ять тисяч сорок дві) гривні 84 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Національної академії внутрішніх справ судові витрати по справі у розмірі 676 (шістсот сімдесят шість) гривень 17 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І. Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Л.В.Михайлів