ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
за участю відповідача ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором про надання послуг, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2010 року суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, свої вимоги мотивуючи тим, що 20 березня 2007 року між ним та відповідачами було укладено договір про надання послуг. Умови договору ним були виконані повністю.

Відповідно до умов договору відповідачі повинні були сплатити позивачу оплату за надані ним послуги, проте в добровільному порядку відмовляються оплатити позивачу кошти за надані ним послуги, чим порушують умови договору.

Позивач, доповнивши позовні вимоги, просив суд солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за договором про надання послуг в сумі 65 554,95 грн, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 5 430,76 грн та інфляційні втрати в сумі 25 763,05 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2012 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_8 на користь суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_7 суму боргу за договором про надання послуг в розмірі 65 554,95 грн. три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 5 430,76 грн, інфляційні втрати в сумі 25 763,05 грн, а всього 96 748,76 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_8 на користь суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_7 витрати по оплаті судового збору в сумі 909 грн 76 коп. та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 1 029 грн 76 коп.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2015 рокурішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2012 року скасовано, ухвалено нове рішення наступного змісту.

Позов суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_7 65 554 грн 95 коп. борг за договором про надання послуг; три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 5 430 грн 76 коп.; інфляційні втрати в сумі 25 763 грн 05 коп., а всього 96 748 грн 76 коп., та стягнуто витрати по оплаті судового збору в сумі 909 грн 76 коп., 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 1 029 грн 76 коп.

Відмовлено у позові суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором про надання послуг.

У касаційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконали умови договору про надання послуг від 20 березня 2007 року, при цьому судом було встановлено, що відповідачі допустили прострочення сплати наданих їм послуг, про стягнення на користь позивача суми боргу за договором про надання послуг в розмірі 65 554,95 грн, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 5 430,76 грн та інфляційні втрати в сумі 25 763,05 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що підписи та записи «ОСОБА_6», розміщені під текстом на кожній з чотирьох сторінок договору про надання послуг від 20 березня 2007 року, виконані однією особою і виконані ОСОБА_6, а тому відсутні підстави для стягнення боргу з відповідача ОСОБА_8 за відсутністю доказів підписання ним спірного договору.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 20 березня 2007 року між фізичними особами: ОСОБА_6 та ОСОБА_8, з однієї сторони, та приватним підприємцем ОСОБА_7, який діяв на підставі свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи від 13 червня 2002 року НОМЕР_2, з іншої сторони, було укладено договір про надання послуг.

Для виконання умов договору ОСОБА_6 видала позивачу нотаріально посвідчену довіреність від 20 березня 2007 року.

19 квітня 2007 року від імені ОСОБА_6 позивачем було складено та оплачено договір № 552 на виконання проектно-вишукувальних робіт з відновлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1, які були необхідні для отримання державного акта на право власності на зазначену земельну ділянку.

Пунктом 2.6 договору про надання послуг від 20 березня 2007 року передбачено, що обов'язки виконавця (позивача) вважаються виконаними повністю з моменту набуття замовником (відповідачами) фактичного права володіння, користування та розпорядження зазначеними в п.1.1 цього договору об'єктами нерухомого майна разом, або окремо та отримання від потенційних покупців хоча би двох пропозицій щодо купівлі зазначених об'єктів (об'єкта) за ціною не нижче 90 % від їх ринкової ціни.

Згідно з п. 3.4 вищезазначеного договору в період його дії фактичне набуття з будь-яких підстав замовником права володіння, користування та розпорядження, в тому числі продажу, зазначених в п. 1.1 цього договору об'єктів нерухомого майна або їх частини, вважається таким, що воно набуте в наслідок дій позивача.

Судами попередніх інстанцій установлено, що у липні 2007 року ОСОБА_6 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку НОМЕР_1.

10 грудня 2007 року ОСОБА_6 уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_9 прийняв у власність належну ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0579 га, що розташована по АДРЕСА_1.

Отримання ОСОБА_6 державного акта на право власності на вказану земельну ділянку і продаж цієї земельної ділянки свідчать про те, що позивач виконав свої зобов'язання за договором про надання послуг від 20 березня 2007 року.

Складений позивачем акт від 12 грудня 2007 року здавання-приймання наданих послуг відповідачі підписати відмовились, у зв'язку із чим цей акт був складений позивачем відповідно до п. 3.8 договору одноособово, про що акт містить застереження.

Відповідачі не виконали умови договору про надання послуг від 20 березня 2007 року, при цьому судом було встановлено, що відповідачі допустили прострочення сплати наданих їм послуг, про стягнення на користь позивача суми боргу за договором про надання послуг в розмірі 65 554,95 грн, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 5 430,76 грн та інфляційні втрати в сумі 25 763,05 грн.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів на спростування вказаних висновків суду апеляційної інстанції, а висновки суду є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік