у справі № 3-224гс16/12
13 квітня 2016 року більшістю голосів суддів Судової палати у господарських справах Верховного Суду частково задоволено заяву Благодійної католицької громадської організації «Милосердя». Постанову Вищого господарського суду України від 12 січня 2016 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 02 липня 2015 року, якими залишено без зміни рішення Господарського суду Закарпатської області від 20 травня 2015 року і це рішення у справі № 907/238/15 скасовано, а справу № 907/238/15 передано на розгляд до Господарського суду Закарпатської області.
Судді виходили з того, що господарські суди дійшли помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з часу винесення ухвали Мукачівським міськрайонним судом від 23 січня 2015 року у кримінальній справі № 303/87/15к, не встановили початку перебігу позовної давності і не застосували наслідків пропущення позовної давності.
Ці обставини важливі з огляду на те, що згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Але це не єдиний правовий наслідок спливу позовної давності.
Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Проте матеріалами справи підтверджено, що суд першої інстанції, як прямо зазначено у рішенні від 20 травня 2015 року, встановив обставини справи доказовим порядком, без застосування ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, встановив факт пропущення позовної давності і застосував ч. 5 ст. 267 ЦК України та ч. 2 ст. 80 ЦК УРСР. Це рішення залишено без змін апеляційним та касаційними судами, які погодилися з висновками суду першої інстанції щодо вирішення спору, тобто встановлення дійсних обставин справи та застосування закону.
Але більшість суддів не взяли до уваги змісту рішення від 20 травня 2015 року, а виходили тільки з критики мотивів про преюдиційність ухвали від 23 січня 2015 року та початок перебігу позовної давності, які були наведені у подальшому судами наступних інстанцій при відхиленні доводів апеляційної та касаційної скарг і не відносяться до тих, якими обґрунтовані судові рішення по суті спору.
Оскільки рішення суду першої інстанції не змінювалося, а про преюдиційність у ньому не зазначено зовсім, то підстав для його скасування не було. Додаткові і спірні доводи апеляційного та касаційного судів щодо мотивів відхилення скарг у цій частині не вплинули на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції і їх слід було виключити з мотивувальної частини судових рішень, якщо припустити, що це свідчило про неоднаковість правозастосування.
Більшістю суддів не враховано різниці між помилковим описом змісту рішення і дійсним змістом рішення суду першої інстанції та надано йому оцінки, яка не має об'єктивного зв'язку з його текстом та суперечить фактичним обставинам справи
Тому такий спосіб здійснення повноважень Верховного Суду України не відповідає вимогам розділу XII-2 ГПК України.
Тому з постановою більшості суддів, якою безпідставно скасовано законне рішення господарського суду, погодитися не можна.
Суддя
Верховного Суду України І.Б. Шицький