Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника відповідачки - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі, суд,

В С Т А Н О В И В :

21.12.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі, мотивуючи вимоги тим, що сплачував аліменти у відповідності з рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.03.2012 року за №2-697/2012 року на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилається на те, що з 15.03.2015 року він був звільнений з роботи і по теперішній час є безробітним, його жінка ОСОБА_5 миколаївна також безробітна і вони вдвох перебувають на обліку у центрах зайнятості.

Мають двох дітей сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У зв'язку з ситуацією яка склалась, беручи до уваги його матеріальне становище (нерегулярний, мінливий дохід) сімейний стан, просить встановити стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 700 гривень щомісячно , дана сума вважає не менша за суму яка сплачувалась раніше і не менша за суму встановлену законодавством.

Крім того, посилаючись на норми ст.191 СК України, оскільки ним з дня звільнення з роботи, з 16.03.2015 року по теперішній час аліменти не сплачувались, тому просить суд встановити стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 700 гривень щомісячно з 16 березня 2015 року, що ніяким образом вважає не погіршить стан стягувача.

Позивач в судовому засіданні підтримує вимоги з вищевикладених підстав, обгрунтувавши поясненнями, просить їх задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні вимоги позивача не визнає, обгрунтувавши запереченнями, вважає, що підстав для задоволення вимог не має, оскільки позивач маючи велику заборгованість по сплаті аліментів в результаті чого на його майно державним виконавцем накладений арешт, постійно мінаючи місце роботи, що змушує перенаправлення виконавчого листа за місцем його перебування, або не працюючи офіційно, намагається будь-яким чином уникнути виконання своїх зобов'язань щодо утримання дитини. На даний час донька уже є повнолітньою і тому і з цих підстав позов не може бути задоволений.

Представник відповідачки в судовому засіданні також заперечує проти вимог позивача, обгрунтувавши поясненнями, вважає заявлений позов безпідставний, не обгрунтований належними доказами і тому просить в його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, відповідачку, предсттавника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно статті 181 Сімейного кодексу України -за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в ьвердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 183 СК України - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 184 СК України - якщо платник аліментів має не регулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача, може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

З'ясування наявності вищенаведених обставин і вимагає від суду абз. 3 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за №3.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України - регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Крім того, відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року - статею 3 зазначено - В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до статті 27 - Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини - суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно статті 11 - Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного,

інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. … Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Крім того , відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України - батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач перебував у шлюбі з відповідачкою з 22.11.1997 року по 06.10.2005 року, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.03.2012 року на позивача покладений обов'язок виплачувати аліменти на користь відповідачки на утримання ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею повноліття у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно,але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 12.10.2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

Встановлено, що позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_5, від даного шлюбу народилось двоє дітей - син ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підтвердження позовних вимог позивачем було зазначено, що підставами для встановленння розміру аліментів в твердій грошовій сумі є що з 15.03.2015 року він був звільнений з роботи і по теперішній час є безробітним, його жінка ОСОБА_5 також безробітна і вони вдвох перебувають на обліку у центрах зайнятості та мають двох неповнолітніх дітей, а також щоб суд, беручи до уваги його матеріальне становище (нерегулярний, мінливий дохід) сімейний стан встановив стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 700 гривень щомісячно, дана сума вважає не менша за суму яка сплачувалась раніше і не менша за суму встановлену законодавством.

Дані підстави, на думку позивача, обумовлюють зміну сімейного стану позивача і мають враховуватися судом при постановленні рішення.

За змістом ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Однак, положеннями даної норми регламентовано, що необхідність зменшення встановленого розміру аліментів повинна підтверджуватись виникненням істотних юридичних обставин, зокрема змінами матеріального стану, змінами сімейного стану і погіршення здоров'я платника аліментів.

На думку суду, ці вище перелічені критерії необхідно сприймати в контексті можливості сплачувати аліменти у тому самому розмірі і за тих обставин, які існували на момент визначення їх рівня.

Доказів, що підтверджували б хоча б найменший вплив зазначених юридичних підстав на можливість сплати позивачем встановленого раніше у рішенні розміру аліментів, до суду не надано, що в свою чергу виключає необхідність їх встановлення в зазначеному ним розмірі, оскільки існують всі підстави вважати позивача платоспроможним утримувати своїх дітей на рівні без ущемлення прав одного з них.

Необхідність встановлення розміру аліментів починаючи саме з 16.03.2015 року також не регламентована та не доведена.

Згідно статті 191 СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду та можуть бути присуджені за минулий час у звьязку з ухиленням від їх сплати.але не більш ніж за три роки.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною другою цієї ж статті СК України передбачено, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого доведення в силу ст.ст. 59, 60 ЦПК України, так як в судовому засіданні достовірно встановлено, що останній з однієї сторони має можливість утримувати за рахунок свого заробітку та достатку двох інших дітей від другого шлюбу разом з дружиною, а з іншої як батько зобов'язаний забезпечувати достатній життєвий рівень в першу чергу дитині, позбавленої з тих чи інших підстав його тепла та любові.

Не приймає суд до уваги посилання позивача на необхідність встановлення розміру аліментів в твердій грошовій сумі з підстав того, що він є безробітним та безробітною також є його жінка, оскільки дані обставини спростовані в суді, з наданих суду позивачем довідок вбачається, що ОСОБА_5 перебувала на обліку у Центрі зайнятості до 26.11.2015 року, а сам позивач перебував на обліку з 24.09.2015 року по 29.12.2015 року.

Не спростована позивачем в судовому засіданні і та обставина, що станом на травень 2016 року останній має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 47 266 грн.88 коп. в результаті чого дійсно постановою державного виконавця було накладено 06.10.2015 року арешт на майно боржника та оголошено заборони на його відчуження,що на думку суду підтверджує пояснення відповідачки щодо необгрунтованості вимог позивача.

Суду не надано позивачем доказів в підтвердження того, що рішення Оболонського районного суду м.Києва від 05.03.2012 року втратило чинність і є необхідним саме встановлення стягнення аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі, виходячи з його позовних вимог, оскільки позивачем фактично ставиться питання щодо постановлення нового рішення суду, що суперечить чинному законодавству.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За приписами статей 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, не є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.180, 181, 184, 191, 199 Сімейного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за № 3, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 218, 221, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко