Справа № 127/8904/14-ц Провадження № 22-ц/772/1700/2016Головуючий в суді першої інстанції Іщук Т. П.
Категорія 48Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Вавшка В.С., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, про поділ майна подружжя,

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 26 січня 2002 року до 06 березня 2014 року перебував із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними була придбана половина приміщення медичного центру «ІНФОРМАЦІЯ_4», квартира АДРЕСА_1, меблі та побутова техніка, нерухоме та рухоме майно фірм: «Вінмост», «Вінмост і К», «В.Р.Е.М.Я і К», «Бета-В», та три автомобілі.

Заявлені вимоги позивач змінював неодноразово.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 в частині розподілу та визнання за ним права власності на ? від часток ОСОБА_3 в статутних капіталах нерухомого та рухомого майна, що зареєстроване за ТОВ «Бета-В», ТОВ «В.Р.Е.М.Я і К», ТОВ «ВІНМОСТ і К» та приватним підприємством «Фірма «ВІНМОСТ» залишено без розгляду.

Ухвалою цього з ж суду від 03 листопада 2014 року дана цивільна справа об'єднана з цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ТОВ «Бета-В», ТОВ «В.Р.Е.М.Я і К», ТОВ «ВІНМОСТ і К» та приватного підприємства «Фірма «ВІНМОСТ», про поділ майна подружжя.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2014 року позовні вимоги про поділ часток у статутних фондах та визнання права власності на частки в статутних фондах ТОВ «Бета-В», ТОВ «В.Р.Е.М.Я і К», ТОВ «ВІНМОСТ і К» та приватного підприємства «Фірма «ВІНМОСТ» залишені без розгляду.

Ухвалою цього ж суду від 07 грудня 2015 року залишені без розгляду позовні вимоги в частині поділу ? частки нежитлового приміщення медичного центру «ІНФОРМАЦІЯ_4», що розташований по АДРЕСА_3

Посилаючись на те, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя, ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати спільною власністю подружжя: квартиру АДРЕСА_1, меблі в спальні (ліжко, шафа, комод, дзеркало і тумба); меблі зали (м'який куточок - диван і два крісла); меблі в кухні (кухонний гарнітур і стіл); меблі прихожої (вбудовані три шафи); сантехніку у ванні та туалеті; телевізор «Sony», 52 діагональ (плазма); телевізор «Sony», 27 діагональ (плазма); домашній кінотеатр «Sony»; музичний центр «Technics»; пральну машину; холодильник «Samsung»; морозильну камеру; вбудовану кухонну техніку (духовку, варочну панель, витяжку); мікрохвильову піч; фільтр для очистки води з мінералізацією; автомобілі: BMW-540 I, 2001 року випуску, легковий універсал, державний номерний знак НОМЕР_1; BMW-530, 2006 року випуску, легковий седан, державний номерний знак НОМЕР_2; MAZDA CX-5 6AT, 2012 року випуску, легковий універсал, державний номерний знак НОМЕР_3; медичне обладнання: ультразвуковий апарат MyLab 40 CY, фазовий датчик PA 230 E, датчик EC 1123 Probe, лінійний датчик LA523 75 50mm 12.0-5.0 МГц 10.5-5.0 МГц, датчик ВС 431 конвексний та виділити йому автомобіль BMW-530, 2006 року випуску, легковий седан, державний номерний знак НОМЕР_2, а решту майна виділити ОСОБА_3, стягнувши з неї на його користь грошову компенсацію за частку в квартирі в розмірі 44 215, 98 доларів США, що еквівалентно 976 004 грн. та грошову компенсацію за інше майно в розмірі 588 365, 51 грн.

Не погоджуючись із позовними вимогами, ОСОБА_3 подала зустрічний позов, мотивуючи його тим, що крім квартири, автомобілів, меблів та побутової техніки, про які вказує ОСОБА_2, сторонами були придбані: зброя (3 одиниці), сейф для її зберігання, 5 породистих собак, навігаційний ошийник та телевізор «LG».

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просить виділити їй меблі в спальні (ліжко, шафа, комод, дзеркало і тумба), меблі в кухні (кухонний гарнітур і стіл), меблі прихожої (вбудовані три шафи), телевізор «Sony», 52 діагональ (плазма), телевізор «Sony», 27 діагональ (плазма), холодильник «Samsung», морозильну камеру, вбудовану кухонну техніку (духовка, варочна панель, витяжка), автомобіль MAZDA CX-5 6AT, 2012 року випуску, легковий універсал, державний номерний знак НОМЕР_3 та квартиру АДРЕСА_1.

Також ОСОБА_3 зазначила, що автомобіль BMW-540 I, 2001 року випуску, легковий універсал, державний номерний знак НОМЕР_1 був проданий ще в 2009 році і не може бути предметом поділу; медичне обладнання перебуває у неї в користуванні, а тому також не може бути предметом поділу. Щодо способу поділу квартири зазначала, що спірна квартира була придбана за кошти від продажу квартири АДРЕСА_2, яка належала їй, а тому з урахуванням її вартості, її частка в спірній квартирі становить 80%. Оскільки ОСОБА_2 погоджується отримати компенсацію за свою частку, тому просить виділити їй квартиру та присудити йому компенсацію за належну частку. При цьому нею внесена на депозитний рахунок грошова компенсація вартості частки в розмірі 390 402 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року основний та зустрічний позови задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майно, яке підлягає поділу між ними:

- квартира АДРЕСА_1;

- меблі в спальні (ліжко, шафа, комод, дзеркало і тумба); меблі зали (м'який куточок - диван і два крісла); меблі в кухні (кухонний гарнітур і стіл); меблі прихожої (вбудовані три шафи); телевізор «Sony», 52 діагональ (плазма); телевізор «Sony», 27 діагональ (плазма); домашній кінотеатр «Sony»; музичний центр «Technics»; пральна машина; холодильник «Samsung»; морозильна камера; вбудована кухонна техніка (духовка, варочна панель, витяжка); мікрохвильова піч; фільтр для очистки води з мінералізацією;

- автомобіль BMW-540 I, 2001 року випуску, легковий універсал, шасі (кузов, рама) НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1;

- автомобіль BMW-530, 2006 року випуску, легковий седан, шасі (кузов, рама) НОМЕР_5, державний номер знак НОМЕР_2;

- автомобіль MAZDA CX-5 6AT, 2012 року випуску, легковий універсал, шасі (кузов, рама) НОМЕР_6, державний номерний знак НОМЕР_3.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на:

- квартиру АДРЕСА_1, вартістю 1 952 008 грн.;

- меблі в спальні (ліжко, шафа, комод, дзеркало і тумба) - 4 380 грн.;

- меблі в кухні (кухонний гарнітур і стіл) - 11 650 грн.;

- меблі прихожої (вбудовані три шафи) - 7 585 грн.;

- телевізор «Sony», 52 діагональ (плазма) - 3 100 грн.;

- телевізор «Sony», 27 діагональ (плазма) - 800 грн.;

- холодильник «Samsung» - 6 720 грн.;

- морозильну камеру - 4 992 грн.;

- вбудовану кухонну техніку (духовка, варочна панель, витяжка) - 6 591 грн.;

- автомобіль MAZDA CX-5 6AT 2012 року випуску, легковий універсал, шасі (кузов, рама) НОМЕР_6, державний номерний знак НОМЕР_3 490 128, 89 грн., а всього майна на загальну суму 2 487 954, 89 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на:

- меблі зали (м'який куточок: диван і два крісла), вартістю 1 632 грн.;

- домашній кінотеатр «Sony» - 8 000 грн.;

- музичний центр «Technics» - 2 850 грн.;

- пральну машину - 5 000 грн.;

- мікрохвильову піч - 620 грн.;

- фільтр для очистки води з мінералізацією - 2 010 грн.;

- автомобіль BMW-530, 2006 року випуску, легковий седан, шасі (кузов, рама) НОМЕР_5, державний номер знак НОМЕР_2 - 454 903,87 грн.;

- автомобіль BMW-540I, 2001 року випуску, легковий універсал, шасі (кузов, рама) НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1 - 355 253 грн.;

- карабін «Benelli argo» - 47 520 грн.,

- гладкоствольну рушницю «Fabarm» - 37 476 грн.;

- пістолет НОМЕР_7 - 3 770 грн.

- сейф для зберігання зброї - 8 000 грн., а всього майна на загальну суму 927 034, 87 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію належної частки у спільному майні подружжя в розмірі 585 259, 21 грн., в тому числі 390 402 грн., які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління державної судової адміністрації у Вінницькій області внесені ОСОБА_3 в рахунок грошової компенсації за належну ОСОБА_2 частку згідно з квитанцією №0.0.517478904 від 10 березня 2016 року.

В апеляційній скарзі заявник просить ухвалене у справі судове рішення змінити та визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль BMW-530, 2006 року випуску, легковий седан, шасі (кузов, рама) НОМЕР_8, державний номер знак НОМЕР_2 вартістю 454 903,87 грн., а також стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію належної частки у спільному майну подружжя в сумі 1 413 708, 01 грн., посилаючи на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права.

При цьому предметом оскарження є неправильне визначення часток спірної квартири та компенсація вартості його частки, невірне вирішення судом вимог щодо компенсації вартості медичного обладнання, автомобіля BMW-540I, 2001 року випуску та іншого майна, а також судом не було враховано, що зброя та сейф є його особистим майном.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та адвокат Аліфанова Л.І., також ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог сторін, суд першої інстанції виходив з того, що поділу між сторонами підлягає нерухоме майно - квартира, три автомобілі, зброя, сейф, меблі та побутова техніка. Разом з тим суд вважав, що частина коштів за які була куплена квартира - це особисті кошти ОСОБА_3, а відтак визначив, що останній належить 3/5 частки спірної квартири, а ОСОБА_2 - 2/5 частки цієї квартири.

Також судом враховано, що ОСОБА_2 просив залишити йому автомобіль, а решту майна залишити ОСОБА_3, стягнувши з неї грошову компенсацію.

Судом враховано і те, що з ОСОБА_3 проживають троє неповнолітніх дітей, а також те, що на думку ОСОБА_3 меблі, побутова техніка, сейф, зброя та автомобілі повинні бути поділені в натурі, зокрема меблі, побутова техніка та автомобілі повинні бути поділені по фактичному використанню, а зброя -виділена ОСОБА_2

При цьому суд вважав, що не підлягає поділу медичне обладнання, оскільки це майно перебуває у користуванні ОСОБА_3 на підставі договору фінансового лізингу. Судом не було встановлено, що право власності на медичне обладнання перейшло до лізингоодержувача та є об'єктом права спільної власності подружжя, наявним на час припинення спільного ведення господарства.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України ).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України ).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 статті 71 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У роз'ясненнях, які містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пленум Верховного Суду України цією постановою роз'яснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Судом установлено, що сторони з 26 січня 2002 року до 06 березня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народилися дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, які проживають разом із ОСОБА_3

Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується, що за час шлюбу колишнє подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована за ОСОБА_2 Ця квартира придбавалась в межах участі у фонді фінансування будівництва виду «А» об'єкта нерухомості.

Довірителем участі подружжя у фонді фінансування будівництва перед управителем ТОВ «ВінІнвестБуд» виступав ОСОБА_2

Станом на 16 січня 2007 року в об'єкт інвестування було вкладено загалом 402 000 гривень за 78,97 м2 площі із залишком до оплати в червні 2007 року 19,39 м2 площі.

Сторони погодили в судовому засіданні, що в цілому в дану квартиру було інвестовано 500 000 грн.

Ринкова вартість квартири згідно з висновком судової експертизи від 30 липня 2015 року № 2086,2142-2144/14-21 складає 1 952 008 грн.

У судовому засіданні сторони погодили виділ спірної квартири ОСОБА_3 та отримання ОСОБА_2 грошової компенсації за частку в ній.

У зв'язку з цим ОСОБА_3 внесла кошти в рахунок компенсації частки на депозитний рахунок суду, що підтверджується копією квитанції

№ 0.0.517478904 від 10 березня 2016 року.

Однак сторони не дійшли згоди щодо розміру часток сторін в праві власності на цю квартиру.

При визначені судом часток сторін в праві власності на спірну квартиру, суд вірно врахував, що за змістом норм сімейного законодавства майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Відповідні правові висновки, висловлені Верховним Судом України в цілому ряді справ, зокрема, в справах № 6-79цс13, №6-2641цс15.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що квартира була придбана в період шлюбу. Разом з тим суд вірно прийняв до уваги твердження ОСОБА_3 про витрачання коштів від продажу квартири АДРЕСА_2 на придбання спірної квартири.

При цьому судом вірно ураховано те, що квартира АДРЕСА_2, яка була спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3), знаходилась в розпорядженні останньої, яка є єдиною донькою. Колишнє подружжя ОСОБА_3 тривалий час мешкало в ній, продало її в період інвестування в спірну квартиру.

Продаж квартири АДРЕСА_2 здійснював за дорученням ОСОБА_2, що підтверджується довіреністю від 22 грудня 2006 року.

Також судом вірно звернено увагу на ті відносини, які панували в родині, спільний бізнес, зайняття ОСОБА_2 керівних посад в товариствах, засновником яких є сім'я ОСОБА_4.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 25 грудня 2006 року, ця квартира була продана за 101 000 грн.

Згідно із свідоцтвом про участь у фонді фінансування будівництва від 16 січня 2007 року ОСОБА_2 було інвестовано у будівництво 114 000 грн. та закріплено за ним 23 м 31 см вимірних одиниць об'єкта інвестування, а також 288 000 грн. та закріплено за ним 57 м 66 см вимірних одиниць об'єкта інвестування (т. 3, а.с.35).

Тобто, кошти від продажу квартири були інвестовані в купівлю спірної квартири.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що частка ОСОБА_3 в даній квартирі становить 3/5, а частка ОСОБА_2 - 2/5 (500 000 грн. - 101 000 грн.:2).

Ураховуючи ринкову вартість вказаної квартири, визначеної судовою експертизою, розмір грошової компенсації за частку ОСОБА_2 в праві спільної власності на цю квартиру становитиме 780 803, 20 грн.

Судом установлено та не заперечується сторонами, що ними у шлюбі було придбане таке майно: меблі в спальні (ліжко, шафа, комод, дзеркало і тумба); меблі зали (м'який куточок - диван і два крісла); меблі в кухні (кухонний гарнітур і стіл); меблі прихожої (вбудовані три шафи); телевізор «Sony», 52 діагональ (плазма); телевізор «Sony», 27 діагональ (плазма); домашній кінотеатр «Sony»; музичний центр «Technics»; пральна машина; холодильник «Samsung»; морозильна камера; вбудована кухонна техніка (духовка, варочна панель, витяжка); мікрохвильова піч; фільтр для очистки води з мінералізацією, а також автомобілі: BMW-540 I, 2001 року випуску, легковий універсал, державний номерний знак НОМЕР_1; BMW-530, 2006 року випуску, легковий седан, державний номерний знак НОМЕР_2; MAZDA CX-5 6AT, 2012 року випуску, легковий універсал, державний номерний знак НОМЕР_3.

При цьому суд першої інстанції вірно не взяв до уваги заперечення ОСОБА_3 про продаж автомобіля BMW-540I, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, оскільки належних та допустимих доказів в підтвердження своїх заперечень не надано.

Посилання на довіреність від 05 квітня 2009 року є безпідставне, оскільки остання, не свідчить про продаж спірного автомобіля.

Довіреність відповідно до ст. 244 ЦК України є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Як свідчать матеріали справи, автомобіль зареєстрований за ОСОБА_3 Відповідно до норм сімейного законодавства поділу підлягають також речі, які знаходяться в третіх осіб.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що вказаний автомобіль підлягає поділу.

Вірним є висновок суду про те, що підлягає поділу зброя та сейф для її зберігання, оскільки матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 є членом Товариства мисливців та рибалок, що підтверджується копією членського квитка від 23 липня 2013 року та за ним зареєстровані: мисливська гладкоствольна рушниця «Fabarm», карабін «Benelli argo», пістолет НОМЕР_7, що підтверджується повідомлення ВМВ УМВС України у Вінницькій області від 20 червня 2014 року №1/А-73ад.

При цьому суд вірно не прийняв до уваги твердження ОСОБА_2 про те, що зброя та сейф є його особистими речами, так як ці речі придбані в період шлюбу сторін, є речами, які використовуються для реалізації ним свого захоплення, разом з тим не є індивідуальними речами (ознакам таких речей не відповідають).

Відповідно до частин 2, 3 ст. 806 ЦК України до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом; особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

Матеріалами справи встановлено, що 17 жовтня 2012 року між ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» та ОСОБА_3 був укладений договір фінансового лізингу №321/1012/МО з угодою про внесення змін від 03 листопада 2014 року, за умовами якого лізингодавець зобов'язався придбати на замовлення лізингоодержувача майно вказане у лізинговій заявці та специфікації (входить до предмета спору) та передати його лізингоодержувачу, а останній зобов'язується прийняти його у виключне платне користування терміном на 36 місяці з дати підписання сторонами акта приймання-передачі предмет лізингу; вартість предмета лізингу на дату укладення договору складає 419 000 грн. (додаток № 3 до цього договору) (п. 1.1.,2.).

Згідно з п. п. 3.3.,3.4. договору лізингоодержувач зобов'язався сплачувати лізингові платежі лізингодавцю, які складаються з авансового платежу та щомісячних лізингових платежів, у розмірах та строки визначені Графіком (додаток № 2 цього договору).

За положеннями пунктів 5.1.,5.5. право власності на предмет лізингу зберігається за лізингодавцем протягом дії цього договору; право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача після сплати усіх платежів згідно графіку, пені і штрафів, нарахованих у зв'язку з порушення лізингоодержувачем умов договору, про що складається акт переходу права власності.

Отже, нормами спеціального закону про фінансовий лізинг та умовами договору чітко визначено момент переходу від лізингодавця права власності на предмет лізингу лізингоодержувачу. Судом не встановлено, що право власності на вказане майно перейшло до лізингоодержувача та є об'єктом права спільної власності подружжя, наявним на час припинення спільного ведення господарства, а тому воно не підлягає поділу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2, як спосіб поділу просив залишити йому один автомобіль, а решту майна залишити ОСОБА_3, стягнувши з неї грошову компенсацію.

Однак, запропонований ОСОБА_2 спосіб поділу не відповідає загальним принципам цивільного законодавства, адже бажаючи позбутися своєї частки в праві спільної сумісної власності на майно, останній не врахував, що вказане майно може бути поділене в натурі.

Разом з тим, обираючи варіанти поділу спірного майна, суд першої інстанції вірно встановив, що деяке майно є невід'ємною частиною інтер'єру квартири, а меблі і техніка вбудовані. При цьому судом було вірно враховано, що разом із ОСОБА_3 проживають троє неповнолітніх дітей, а тому запропонований розмір компенсації буде становити для неї надмірний тягар.

На думку колегії суддів, визначений судом спосіб поділу спірного майна є вірним, відповідає інтересам сторін та їх неповнолітніх дітей.

Доводи ОСОБА_2 про те, що суд невірно визначив частки сторін у спірній квартирі та не звернув уваги на відсутність доходів у ОСОБА_3 на час придбання квартири, колегія суддів не приймає до уваги, так як ОСОБА_2, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, також не надав достовірно допустимих доказів про отриманні доходи та джерело набуття коштів на купівлю спірної квартири. Натомість надані ОСОБА_3 докази про продаж 25 грудня 2006 року квартири АДРЕСА_2 за 101 000 грн. та інвестування ОСОБА_2 у будівництво спірної квартири 114 000 грн. та 288 000 грн., відповідно до свідоцтва про участь у фонді фінансування будівництва від 16 січня 2007 року, у своїй логічній послідовності свідчать про те, що кошти від продажу квартири, що належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 були інвестовані у квартиру, що є предметом поділу.

Надана ОСОБА_2 довідка банку про доходи свідчить лише про рух коштів на його банківських рахунках, як суб'єкта підприємницької діяльності, за період 2004-2006 років і не може для бути доказом того, що ці кошти були використані ним для купівлі квартири.

Безпідставними є доводи ОСОБА_2 про те, що в період шлюбу були виплачені всі кошти за придбане медичне обладнання, оскільки ці пояснення не підтвердженні достовірними та допустимими доказами. Матеріалами справи встановлено, що договір лізингу є чинним, а право власності на предмет лізингу зберігається за лізингодавцем протягом дії цього договору і переходить до лізингоодержувача лише після сплати усіх платежів згідно графіку, пені і штрафів, нарахованих у зв'язку з порушення лізингоодержувачем умов договору, про що складається акт переходу права власності.

Також установлено, що медичне обладнання використовується ОСОБА_3 для підприємницької діяльності.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України .

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим ОСОБА_2, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, не надав доказів про те, що зобов'язання за договором лізингу виконувались за рахунок належних подружжю ОСОБА_2 коштів. Також ОСОБА_2 не надав доказів про суму сплачених коштів за договором лізингу та не ставив питання про поділ цих коштів.

Колегія суддів не приймає до уваги доводів ОСОБА_2 про те, що автомобіль BMW-540I, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 був проданий по довіреності, оскільки згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, цей автомобіль зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3, а заявник має право керувати ним, тому цей автомобіль є спільним майном подружжя і підлягає поділу.

Доводи ОСОБА_2 про те, що за ним помилково визнано право особистої приватної власності на зброю та сейф для її зберігання, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні було підтверджено, що дві рушниці та пістолет були придбанні в шлюбі, і ця зброя використовується лише ОСОБА_2 Оскільки зброя була виділена ОСОБА_2, то справедливим є рішення суду про виділення йому сейфа для її зберігання.

Не приймає до уваги колегія суддів і доводи ОСОБА_2 про те, що безпідставно виділено йому майно, зокрема м'який куточок - диван і два крісла, домашній кінотеатр, музичний центр, пральна машина, мікрохвильова піч та фільтр для очистки води, оскільки судом визначено майно яке підлягає поділу і відповідно поділено між сторонами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що, ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. При цьому суд першої інстанції врахував всі обставини справи, а також обставини придбання спірної квартири та іншого майна яке підлягало поділу, а також врахував інтереси неповнолітніх дітей, які залишились проживати з ОСОБА_3

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.С. Вавшко

/підпис/ В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом: