Справа №21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2016 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Головенко О. С.

секретарів судового засідання Латик В.Є., Ганчар Л.В.

з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_3 до Болехівської міської організації Українського товариства мисливців і рибалок про стягнення заборгованості з виплати компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації,-

В С Т А Н О В И В :

Звернувшись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_3 мотивує вимоги тим, що при звільненні його з посади голови Болехівської міської організації Українського товариства мисливців і рибалок 20.05.2015 року в порушенні вимог ст. 116 КЗпП не виплачені в день звільненні належні йому суми. Зокрема, компенсацію за невикористані відпустки з 2012-по 2015роки в сумі 1742,90грн. Окрім того, вважає, що у відповідності до ст. 117 КЗпП відповідач мав би сплатити і середній заробіток за всі дні затримки в сумі 5138,55грн. із розрахунку станом на 20.01.2016року ( 171 робочий день х 30,05грн.) а всього 6881,45грн.

В процесі розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги і в остаточній редакції просив суд стягнути з відповідача частково невиплачену компенсацію за відпустки в сумі 711,6грн. (з врахуванням отриманої ним 11.12.2015року поштовим переказом суми 782,32грн.) , а також 4417,35грн. грошової компенсації за несвоєчасну виплату всіх сум (а.с.80).

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви з врахуванням уточнень та додатково пояснив, що він подав заяву про звільнення 19.05.2015 року, але оскільки перебував у відпустці до кінця місяця, то в заяві вказував про звільнення його з 02.06.2015 року. Однак наказ про звільнення виданий на наступний день - 20.05.2015 року з яким він не ознайомлений, так як в цей день не працював і перебував у відпустці. Після звільнення він неодноразово усно звертався до голови УТМР ОСОБА_4 про проведення з ним розрахунку і отримував відповідь, що коштів йому виплачувати не будуть, але надати доказів на підтвердження таких доводів неможе. Тому в письмовій формі звернувся заказним листом 21 грудня 2015року про виплату всіх сум, який ОСОБА_4 отримав 22.01.2016 року , про що свідчить відстеження пересилання поштових відправлень. Компенсація за невикористані відпустки становить 1742 грн. Кошти в сумі 782.32 грн. надіслані поштовим переказом отримав, тому зменшив позовні вимоги в цій частині. Він 20 березня 2016року отримав повідомлення про поступлення на його імя 575,57грн., однак ці кошти відмовився отримувати і просить їх стягнути при прийнятті судового рішення, як доказ того, що компенсація йому не виплачена. Вказував, що в Товаристві за час його головування табелі робочого часу, графіки відпусток не складалися.

Представник відповідача позовних вимог не визнала та вказала, що оскільки позивач 20.05.2015 року звільнений, то головний бухгалтер ОСОБА_5 повинна була провести розрахунок, вписати в книгу по зарплаті та включити у звіт, адже працювала до 20.06.2015 року. ОСОБА_3 і всі працівники організації згідно наказу №21 від.11.05.2015 року перебували у відпустці за власний рахунок без збереження заробітної плати з 15по 29 травня 2015 року. Приступивши до виконання своїх обов'язків, як бухгалтера, вона встановила, що ОСОБА_3 при звільнення не здійснено нарахувань і в наказі про це нічого не зазначено. ОСОБА_3 не звертався до них з приводу нарахування відпускних. Через відсутність графіку відпусток вона сама з власної ініціативи здійснила нарахування відпускних на суму 782.32 грн. та надіслана поштовим переказом 06.08.2015 року, яку позивач отримав. Керівник повідомив, що є позов, і тому вона провела розрахунок за 2013 рік та 01.03.2016 року надіслала поштовим переказом суму 575.57 грн., але позивач відмовляється її отримувати. Вказана сума знаходиться на поштовому відділенні.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона працювала на посаді бухгатера Болехівської міської організації, всі працівники, в тому числі і голова- Ружевич І..М. з 15по 29 травня 2015 року знаходилися у відпустці без збереження заробітньої плати. 18 травня 2015 року з обласної організації приїхав голова та бухгалтер для перевірки, під час якої позивач і вона написали заяви на звільнення. Нею зроблено розрахунок компенсації за відпустки на суму 1742,90грн. , але ОСОБА_7, відмовився затверджуватицю суму, мотивуючи тим, що розрахунок зроблено невірно. Тому вказаний розрахунок не вписала у книгу нарахування зарплати та не вказала у звіті по єдиному соціальному внеску . В товаристві графіку відпусток не було, особові картки не велися, до 2013 року не вівся табель робочого часу . Табелі не підписані і за травень не зазначено, що працівники перебували у відпустці.

Свідок ОСОБА_4, голова Болехівського УТМР пояснив, що при звільненні позивач не передав йому печатку, відмовився підписувати акт-прийому передач матеріальних цінностей, внаслідок чого УТМР подало позов до нього. Відпускні не нараховували через відсутність книги наказів, графіків відпусток, які позивач не передав при звільненні. А сам позивач не звертався до них з вимогою про нарахування відпускних. В січні 2016року йому додому прийшов лист від позивача, але він його не читав, так як лист вручили внучці і відповідь на цей лист не надавав.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи та давши їм правову оцінку, суд приходить до висновку часткове задоволення позовних уточнених вимог з наступних мотивів.

Судом установлено, що рішенням Президії Івано-Франківської обласної організації УТМР від 13.12.2012року за №10 позивач був призначений тимчасово виконуючим обовязки голови Болехівської МО УТМР, а з 04.07.2014року затверджений головою президії Болехівської МО УТМР, яке здійснювало йому нарахування виплату заробітної плати. (а.с.3,4).

20 липня 2015 року ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України згідно наказу №19-к від 20.05.2015року, виданого Івано-Франківською обласною організацією УТМР (а.с.5).

Сторони визнали, що при звільненні йому не була виплачена компенсація за невикористані відпустки.

Згідно зі ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ст. 75 КЗпП України та ст. 6 Закону України «Про відпустки» мінімальна тривалість оплачуваної щорічної відпустки становить 24 календарних дні на рік, що також визначено умовами укладеного між сторонами трудового договору.

Позивач надав на а.с.42 розрахунок, згідно якого компенсація за невикористані відпустки становить 1742,90грн. без врахування всіх податків і обв'язкових платежів. Такий же розрахунок на суму 1742,90грн. надав і представник відповідача ( а.с.51).

Суд погоджується із таким розрахунком, оскільки він визнається сторонами та проведений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Як ствердив представник відповідача ОСОБА_8, вона, як новоприйнятий бухгалтер товариства ( попередній бухгалтер як і керівник були звільнені), ознайомившись із наказом про звільнення позивача, встановила, що в ньому не зазначено про здійснення всіх виплат при звільненні. Оскільки сам позивач не звертався до них для врегулювання питання щодо таких виплат, то вона здійснила нарахування компенсацій за відпустку в сумі 782,32грн., ( уже з відрахованим обов'язковими платежами), яку відправила позивачу поштовим переказом 06.08.2015року. (а.с.55).

Позивач спочатку заперечував щодо отримання вказаних коштів (а.с.83), однак в подальшому після предявлення беззаперечних доказів - поштової квитанції визнав, що 18.12.2015року отримав вказані кошти і тому зменшив позовні вимоги в цій частині.

Друга частина компенсації в сумі 575,57грн. з відрахованими обов'язковими платежами відправлена позивачу 01.03.2016року і він не заперечував, що 22.03.2016року отримав повідомлення про поступлення коштів, але відмовився від їх отримання.

Тому суд вважає, що вимоги позивача про стягнення 575грн.57коп. компенсації за невикористану відпустку не підлягають до задоволення, оскільки вказані кошти перечислені відповідачем на його ім'я і позивач не позбавлений права отримати їх та розпорядитися на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як установлено судом, і сторони це визнали, що позивач на день звільнення не працював, осільки перебував у відпустці за власний рахунок і таким чином, був звільнений в період перебування у відпустці. З вказаним наказом він погодився, у встановлений законом термін правомірність його прийняття не оскаржив в суді.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач після звільнення з роботи звертався до відповідача з проханням виплатити йому компенсацію за відпустки.

Беззаперечно встановлено, що позивач тільки 22.12.2015року письмово звернувся із заявою до відповідача про надання інформації щодо невиплати заборгованості по відпустках (рекомендованим листом). А.с.6-8.

Вказаний рекомендований лист відповідач отримав 22.01.2016року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 82). Отже, з наступного дня відповідач мав би здійснити нарахування виплат, належних позивачу.

У порушення положень ст.47,116 КЗпП України відповідач не пізніше наступного дня після заявленої позивачем вимоги, тобто 23 січня 2016року, не провів остаточний розрахунок, не виплатив належну позивачеві компенсацію за невикористану відпустку.

Такі виплати в сумі 575грн.57коп. позивач провів 01.03.2016року, здійснивши поштовий переказ на імя позивача (а.с.53,54) і при цьому самого позивача, як ствердив представник відповідача, не було повідомлено про здійснення такої виплати.

В своій заяві на а.с.66 позивач підтвердив, що поштою 22.03.2016року отримав повідомлення про поступлення суми 575,57грн., але відмовився отримувати ці кошти (а.с.68).

Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз»яснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред»явлення ним роботодавцеві вимоги про розрахунок, суд на підставі ст..117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а в разі його проведення до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-60цс13, від 29 січня 2014 року № 6-144 цс 13, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Таким чином, установивши під час розгляду справи, що позивачу при звільненні, не були виплачені належні йому від організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, то розрахунок не був проведений наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, тобто з 23 січня 2016року ( наступний день після отримання вимоги від позивача) по 22 березня 2016року ( коли позивач дізнався про перерахування коштів), що становить 41 робочий день.

Відповідно до п.п. л) п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, цей Порядок застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, зокрема, у випадку стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із п. 2 Порядку, для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Оскільки позивач в травні2015року не працював , середній заробіток обчислюється за попередні два місяці і становить 44,054грн. ( 925+ 925 :42дні).

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку виплати компенсацій за невикористані відпустки при звільненні становить 1806грн., виходячи з такого розрахунку : 44,05грн. х 41 день.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд з врахуванням того, що позивач в силу закону, звільнений від оплати судового збору, вважає за необхідне у відповідності до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір, що діяв на час подання позовної заяви та на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 800грн. , що складаються згідно пред'явлених квитанцій за складання позовної заявив сумі 400грн. та надання правової допомоги при розгляді справи - 400грн. (а.с.9,10).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 60, 88, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ухвалив :

Позов задовільнити частково.

Стягнути з Болехівської міської організації Українського товариства мисливців і рибалок на користь :

- ОСОБА_3 1806 (одну тисячу вісімсот шість) грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку виплати компенсацій за невикористані відпустки при звільненні з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті та 800 (вісімсот) грн. судових витрат.

- в дохід держави судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну)грн. 20коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його прого-лошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Болехівський міський суд .

Якщо особи, які брали участь в справі не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, то вони можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Головенко О.С