АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

21 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року,

встановила:

09.12.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

01.02.2016 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем проживання матері. Стягнути з ОСОБА_1 аліменти на її користь на утримання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, по 2500 грн. на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона має роботу в США в компанії DNBEngineering, де працює на посаді спеціаліста по міжнародному маркетингу з заробітною платою близько 25 доларів США за годину з урахуванням податків і зборів. При цьому ОСОБА_1 не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання дітей, їх навчання, розвитку творчих здібностей. Враховуючи те, що її загальний місячний дохід становить 3200 доларів США, при цьому вона самостійно несе витрати на утримання дітей в розмірі 2000 доларів на місяць, та 1635 доларів США сплачує за оренду житла, у неї не вистачає коштів для оплати медичного полісу на дітей, гуртків гімнастики та малювання. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не має постійного доходу, просила призначити аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 2500 грн. щомісячно на кожну дитину.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 25 квітня 2014 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 418, розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено шлюбне прізвище «ОСОБА_2».

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 2622 грн. щомісячно, починаючи з 01.02.2016 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні вимоги про визначення місяця проживання дітей за місцем проживання їх матері скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем проживання їх матері, ОСОБА_2.

Рішення суду в частині визначення розміру та порядку сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей змінити та стягнути з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дітей у розмірі прожиткового мінімуму для відповідної соціальної (демографічної) групи населення, встановленого Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік, для кожної дитини та на строк до досягнення ними повноліття (кожною - окремо).

Свої доводи мотивує тим, що відмовляючи у задоволенні позову про визначення місця проживання дітей з матір'ю, суд виходив з того, що між сторонами не існує спору щодо того, з ким з батьків повинні залишатись діти. Проте, вказаний висновок не відповідає обставинам справи. З вересня 2015 р. сторони проживають окремо, батько не піклується про дітей. Пояснення останнього в тій частині, що питання щодо визначення місця проживання дітей буде вирішуватись після їх повернення в Україну, свідчить про існування з цього приводу спору. Відповідачем не наведені виключні обставини, за яких дитина може бути розлучена з матір'ю, а тому в цій частині зустрічний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Посилання суду на необхідність зазначення конкретної адреси чи доведення наявності власного (орендованого) житла для вирішення питання про визначення місця проживання неповнолітньої дитини є необґрунтованим.

З урахуванням тієї обставини, що сам відповідач просив присудити аліменти у розмірі прожиткового мінімуму, суд протиправно обрахував розмір аліментів на двох дітей в сумі 2 622 грн., виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2016 року. Оскільки з 1 травня 2016 року розмір прожиткового мінімуму буде збільшено, присуджена судом сума буде меншою від запропонованого відповідачем розміру аліментів.

Крім цього, присудження аліментів до досягнення найстаршою дитиною повноліття може мати місце виключно у випадку, коли розмір аліментів визначається судом у частці від доходу та коли частки при цьому є рівними. Виходячи із змісту оскаржуваного рішення, судом було присуджено аліменти у твердій грошовій сумі, в якій частки дітей не є рівними.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації просить слухати справу у відсутність представника служби у зв'язку зі значним виробничим навантаженням та ухвалити рішення на користь і в інтересах малолітніх дітей.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.07.2005 р., який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20.08.2009 року.

25.04.2014 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано повторно.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У зв'язку з тим, що подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність розірвання шлюбу.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторони не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.91 р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

Відповідно до принципу 6 цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч.1 ст.161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання дітей разом з матір'ю, суд першої інстанції виходив з того, що спір між батьками з цього приводу на час розгляду справи відсутній. При цьому позивачем за зустрічним позовом не доведено тих обставин, які підлягають обов'язковому встановленню при вирішенні такої категорії справ, зокрема визначених ст. 161 СК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що малолітні діти сторін проживають разом з матір'ю за межами України, в США. Термін дії робочої візи ОСОБА_2 закінчується 29.09.2017 року. Проти проживання дітей разом з матір'ю до закінчення законних підстав їх там перебування батько дітей не заперечує. Висловлена батьком дітей пропозиція щодо подальшого проживання старшої доньки разом з ним в Україні не свідчить про існування з цього приводу спору.

Вказані висновки суду відповідають обставинам справи та зібраним по справі доказам в їх сукупності.

Відповідно до відповіді Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.02.2016 р. №40-245, з урахуванням тієї обставини, що малолітні діти сторін проживають з матір'ю за межами України, а саме в США, надати відповідний висновок у відповідності до ч.4, 5 ст.19 СК України не має можливості (а.с.61).

При цьому оскаржуване судове рішення не містить висновків про те, що спір про місце проживання дитини суд розглядає лише тоді, коли дитина утримується одним з батьків за допомогою фізичного чи психічного насильства. Питання про розлучення матері зі своїми дітьми судом також не вирішувалось.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, а тому підлягають відхиленню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів.

З урахуванням обставин, які відповідно до ст.182 СУ України мають враховуватися судом при визначенні розміру аліментів, тієї обставини, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, за податковий (звітний) період за 2015 рік мав дохід в обсязі 63 800 грн., з урахуванням встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення аліментів в розмірі 2622 грн. ( 1455 грн. + 1167 грн.) щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Колегія суддів не може повністю погодитись з рішенням суду в частині визначення розміру та порядку сплати аліментів з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

При цьому ч.2 ст.183 СК України передбачено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

З урахуванням тієї обставини, що суд визначав розмір аліментів в залежності від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який не є однаковим, стягнення аліментів в твердій грошовій сумі до досягнення найстаршою дитиною повноліття є помилковим.

Враховуючи згоду ОСОБА_1 на стягнення аліментів на користь кожної дитини в сумі 1500 грн., беручи до уваги сукупність зібраних по справі доказів на підтвердження матеріального становища обох батьків, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відповідної зміни судового рішення та стягнення аліментів на користь кожної дитини в сумі 1500 грн. до досягнення ними повноліття.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування, в межах доводів апеляційної скарги, не вбачається.

Керуючись ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року в частині визначення розміру та порядку сплати аліментів змінити.

Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 01 лютого 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в сумі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 01 лютого 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/5431/2016 р.

Головуючий у суді першої інстанції: Коваль О.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.