ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» про визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування до нього наслідків нікчемного правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» (далі - ТОВ «ЛК «Ваш авто») про визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину. Вимоги обґрунтовано тим, що 31 липня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль марки «Хюндай Елантра» вартістю 20 085 доларів 11 центів США, що еквівалентно 472 000 грн станом на день підписання договору. Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, проте спірний договір укладено у простій письмовій формі. Також позивач зазначив, що на порушення ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» в договорі лізингу наявні не всі істотні умови, а саме: не зазначено, в кого саме лізингодавець придбає предмет лізингу, не визначено порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета лізингу, не зазначено умови та порядок страхування предмета лізингу та інші умови. Крім того, позивач вказував, що на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав йому додатки до договору, зокрема, графік сплати авансового платежу, специфікацію та графік покриття виплат, витрати лізингових платежів і розмір комісії за супроводження договору. Також усі платежі визначені у валюті США, а не у гривні, яка є платіжним засобом України. Позивач зазначав, що відповідач ввів його в оману, оскільки замість авансу ним сплачено адміністративний платіж, який не входить до ціни автомобіля, та не повертається у разі розірвання договору. Посилаючись на те, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам закону, позивач просив визнати вказаний договір нікчемним та стягнути з ТОВ «ЛК «Ваш авто» сплачений адміністративний платіж у розмірі 47 200 грн, а також кошти на правову допомогу в розмірі 4 100 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 31 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «Ваш авто» укладено договір фінансового лізингу № 000681, відповідно до умов якого останнє зобов'язалося придбати у власність автомобіль марки «Хюндай Елантра» вартістю 20 085 доларів 11 центів США, що еквівалентно 472 000 грн станом на день підписання договору, та передати його у користування позивачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу та комісій за передачу предмета лізингу (в разі наявності).

На виконання вказаного договору позивачем було внесено 47 200 грн, що еквівалентно 2 008 доларів 54 центи США.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами погоджені всі умови договору, які обов'язкові до виконання, спірний договір укладено з дотриманням вимог закону щодо форми його укладення, тому підстав для встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемності правочину немає. Крім того, суд вказав, що позивачем не зазначено, які саме порушення Закону України «Про захист прав споживачів» допущено відповідачем. Вимоги про повернення стороні договору коштів є похідними від вимоги про визнання договору нікчемним.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК Україниправочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимоги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 315 ЦПК України зазначених положень закону не врахував, доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив, не звернув уваги на те, що спірний договір укладений сторонами у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчувався. Крім того, не встановив наявності у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Також, погодившись із висновками суду першої інстанції, що позивач не зазначив, які порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» допущено відповідачем, апеляційний суд не звернув уваги на те, що підставами позову є фактичні обставини, на які посилається позивач, а саме ненадання йому повної інформації та введення в оману щодо умов договору, а не зазначені у позові норми права.

З огляду на наведене суд мав з'ясувати, чи наявні порушення, на які посилався позивач, та застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак