н/п 2/490/517/2016 Справа № 490/7622/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Гудковій Є.С.,

за участі ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору ,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу у сумі 14 890,37 грн. - на підставі договору б/н від 08.07.2010 року- відповідно до умов якого відповідач 13 грудня 2013 року скористався сервісом Оплата частинами в торговельно-сервісному підприємстві ТОВ «Віндовс Груп» та уклав кредитний договір № 1728, згідно якого отримав кредит у розмірі 11980,00 грн. із сплатою комісії за сервіс в розмірі 51,75 %, комісії екваєрської 1,60 % та комісії загальної 2,16 %.

Через порушенням позичальником умов кредитного договору, станом на 10.06.2015 утворилась заборгованість в сумі 14 890,37 грн., яка складається із 11980,00 грн. заборгованості по кредиту, 1724,61 грн. пені, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 685,26 грн. штрафу (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача.

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який ухвалою суду від об'єднано в одне провадження з позовом банку, до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ( далі -Банк) про визнання недійсним кредитного договору , посилаючись на ст.ст.203,215, 230 ЦК України та ст. 11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Представник Банку надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 просив задовольнити його позовну заяву в повному обсязі, посилаючись на те, що фактично ним і не був укладений договір споживчого кредиту, оскільки він кредитні кошти не отримував, первісний платіж за повернутий товар ним було отримано, він повідомив банк про розірвання договору купівлі-продажу, отже правовідносини з отримання та повернення грошових коштів виникли між банком та продавцем товару. У задоволенні первісного позову відмовити за безпідставністю позовних вимог, так як товар було повернуто продавцю, а договір розірвано із поверненням сплачених за нього коштів банку, що підтверджується роздруківкою з терміналу ПриватБанку.

ОСОБА_1 зазначає, що дійсно він придбав з використанням вказаного банком сервісу товар в ТОВ «Віндовс» (замовивши пластикові вікна), однак в межах чотирнадцятиденного строку, а саме 21 грудня 2013 року він відмовився від отримання товару та повернув його. У зв'язку з чим, банк списав з нього вказану заборгованість. Інших сум грошових коштів він не повинен сплачувати банку. Так, банк не надав чеку (в якому повинні бути відображені кількість платежів та їх розмір на користь торгової організації) чи його копії, на підтвердження умов укладення кредитного договору. Тоді як за чеком банк повинен був проводити списання грошових коштів на користь ТОВ «Віндовс» протягом 24 місяців по 499 грн., а у разі недостатності коштів на картці, банк повинен був встановити овердрафт на кредитну картку на суму необхідну для сплати чергового платежу. В свою чергу умовами договору еквайрінга, укладеного між банком та торговельною організацією, остання у разі повернення товару, зобов'язана була перерахувати гроші за товар банку (п. 3.7.2.2.35 та п. 3.7.1.4.7). На виконання Умов на його картковий рахунок було перераховано суму першого внеску за товар. Щодо іншої суми, то банк не повинен був за умовами договору її перераховувати на користь продавця та взагалі не довів, що перерахував 11980 грн. 50 коп. за кредитним договором, укладеним між сторонами.

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 08 липня 2010 року відповідач оформив анкету-заяву про приєднання до Умов та надав свою згоду на випуск і обслуговування карт. Власноручним підписом на заяві він погодився, що вона разом з Пам'яткою клієнта, Умовами, а також Тарифами банку складають між ним і банком договір про надання банківських послуг.

08 липня 2010 року між сторонами був укладений договір б/н, яким врегульовані відносини між сторонами з випуску та обслуговування карт.

13 грудня 2013 року ОСОБА_1 скористався сервісом «Оплата частинами» в торговельно-сервісному підприємстві ТОВ «Віндовс Груп» та уклав кредитний договір № 1728 , згідно якого отримала кредит у розмірі 11980,50 грн. із сплатою комісії за сервіс в розмірі 51,75 %, комісії екваєрської 1,60 % та комісії загальної 2,16 %.

Відповідно до пункту 1.1.1.73 Умов і Правил надання банківських послуг «Оплата частинами. Без переплат» - це послуга по організації обслуговування і проведенню розрахунків по операціям, здійсненим з використанням платіжних карт. На які поширюється послуга «Оплата частинами. Без переплат», згідно яких держатель карти доручає Банку здійснювати регулярні платежі в адрес Торговця в розмірі і кількості, указаних в квитанції, надрукованої на POS - терміналі при автоматизації послуги «Оплата частинами».

Положеннями пунктів 2.1.1.14.1, 2.1.1.14.2 Умов і Правил надання банківських послуг встановлено, що Держатель кредитної карти має право користуватися сервісом «Оплата частинами» в торговельно-сервісних центрах підприємства з яким Банк уклав договір Розширеного єквайринга.

Підписання чеку, роздрукованого в POS - терміналі на підключення до сервісу «Оплата частинами» є акцептом умов використання сервісу «Оплата частинами».

Із змісту позову Банку і письмових поясненнях представника позивача вбачається, що 13.12.2013 відповідач дійсно скористався сервісом "Оплата частинами» в торговельно-сервісному підприємстві ТОВ «Віндовс Групп», з яким банк уклав договір еквайрингу, предметом якого є проведення платежів та розрахунків, що здійснюються з використанням електронного платіжного засобу при використанні покупцями сервісу «Оплата частинами», де придбав товар на суму 11980,50 грн., сплативши перший внесок в сумі 757,46 грн.

13.12.2013 на підставі договору еквайрингу банк на поточний рахунок ТОВ «Віндовс» 6930 перерахував повну вартість товару, що позивач підтвердив випискою по поточному рахунку.

Фактичне укладення кредитного договору у зв'язку із придбанням відповідачем товару підтверджується довідкою від 18.09.2014 № Э.16.0.0.0/4-30975, в якій відображені відомості про транзакцію від 13.12.2013 із зазначенням загальної суми транзакції, суми платежу, виплаченої суми, кількості платежів тощо, а також номеру договору 1728 та номер платіжної карти , держателем якої є відповідач.

Також укладення договору підтверджується і копією чека від 13.12.2013 року, в якому зазначено за особистим підписом ОСОБА_1, що останній підтверджує зобов'язання за договором № 1728 і доручає банку встановити регулярний платіж з його платіжної картки за погашення заборгованості . При цьому комісія становить 6199,91 грн., кількість платежів 24 , щомісячний платіж 757,52 грн. З умовами і правилами надання банківських послуг ознайомлений та згоден.

Крім довідки, укладення кредитного договору підтверджується випискою по кредитній карті клієнта, відповідно до якої 13.12.2013 відповідач, сплатою першого платежу в розмірі 757,46 грн., фактично підтвердив укладення кредитного договору в межах договору, оформленого анкетою-заявою.

21.12.2013 відповідач повернув товар продавцю, що відображено у виписці по його картковому рахунку , внаслідок чого йому банк повернув суму сплаченого першого внеску 757, 46 грн. Також наведене підтверджується і копією чека від 21.12.2013 року, в якому зазначено за особистим підписом ОСОБА_1, що останній за договором № 1728 доручає банку зупинити регулярний платіж з його платіжної картки за погашення заборгованості , оскільки відбувся повернення товару.

Представник позивача пояснив, що після повернення товару, відповідач відкликав свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту, але не вжив заходів і не повернув, як передбачено частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитні кошти, які були предметом договору між ним і банком.

Про те, що ним не вчинялися будь-які дії щодо повернення коштів і перевірки, чи повернуті кошти банку продавцем після повернення товару , ОСОБА_1 не заперечував.

Заперечуючи проти позову представник відповідача в письмових запереченнях та відповідач в судовому засіданні посилалися на роздруківку з терміналу ПриватБанку з якої вбачається, що 21.12.2013 відповідач повернув товар за цим договором. Через що в роздруківці відображено суму договору 11980,50 грн., кількість платежів - 24, щомісячний платіж - 499,00 грн., перший платіж 13.12.2013 в розмірі 757,46 грн. та його оплату, повернення 11980,50 грн., дату розірвання 21.12.2013 року та у зв'язку із цим доручення відповідача банку зупинити регулярний платіж з його карти на погашення заборгованості.

Між тим, оцінюючи в сукупності докази, суд з доводами відповідача не погоджується, оскільки вони спростовуються випискою по карткову рахунку відповідача та випискою з поточного рахунку ТОВ «Віндовс Групп», з яких не вбачається повернення позивачу після розірвання договору коштів в розмірі 11980,50 грн.

Крім того, умовами пункту 2.1.1.10.6 Умов і Правил надання банківських послуг передбачено, що якщо оплачений по Карті товар/послуга повернуті або не отримані Держатель карти повинен отримати від працівника торгівельної фірми зворотний рахунок (розрахунковий документ), який повинен містити номер карти і суму, яка підлягає поверненню. Повернення вартості товару/послуг здійснюється торгівельною фірмою шляхом зарахування суми на картрахунок Держателя на протязі 45 днів після оформлення зворотного рахунку.

Наступним пунктом наведених Умов (2.1.1.10.7) визначено, що при неотримання коштів по зворотному рахунку на протязі 45 днів Держатель повинен повідомити про це банк для урегулювання питання з торгівельною фірмою, надав копії зворотного чеку і переписки з торгівельною фірмою по даному питанню.

Як вбачається із матеріалів справи, наведених положень Умов і Правил надання банківських послуг відповідач не дотримався та не вжив заходів для повернення кредитних коштів банку.

З положень статті 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За статтею 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, подавши до закінчення цього строку особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю, відповідне повідомлення.

З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів.

Як вбачається із встановлених обставин, між сторонами виникли кредитні правовідносини, оскільки скориставшись сервісом «Оплата частинами» відповідач тим самим надав свою згоду отримання коштів в кредит, з відповідними наслідками у разі порушення зобов'язань, а повернувши товар продавцю відповідач не вжив відповідних заходів по поверненню всієї суми коштів, отриманої продавцем.

Відповідно до п. 3.7.1.2.2.18 Умов та Правил надання банківських послуг "Еквайринг" торговець зобовязаний надати документи на запит Банку протягом 2-х робочих для Банку днів, що підтверджують факт проведення Транзакції: копії чеків Терміналу (сліпого імпринтерами), копії документів товарно-касового обліку (чеків реєстраторів розрахункових операцій, записів з товарно-касової книги та інші необхідні документи).

ПАТ КБ "Приватбанк"надіслав до ТОВ "ВІНДОВС" запит про надання чеків з використанням сервісу "Оплата частинами (Миттєва розстрочка)" за кредитним договором № 1728 від 13.12.2013 р., однак відповіді не отримав.

В частині заперечення відповідача щодо покладення відповідальності за не повернення вказаної вище заборгованості банку ТОВ "ВІНДОВС ГРУП", суд не може прийняти таке до уваги , оскільки позивачем не доведено, що це Товариство може бути з відповідачем солідарними боржниками.

Вищевказані пункти Умов хоча і передбачають можливість зарахування в рахунок погашення кредиту повернені торговцем суми за товар, але не змінюють сторін по кредитному договору та їх обов'язків.

Доводи відповідача та його представника про те, що судом не вірно з»ясовано правовідносини, які склалися між сторонами, і що після здійснення операції по поверненню ОСОБА_1 грошових коштів першого платежу за повернутий товар подальше оформлення транзакцій та взаєморозрахунки повинні здійснюватися між ТОВ ВІДОВС і Банком , теж не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи, що повернення грошових коштів на картковий рахунок відповідача відбулося із загальнобанківського транзитного рахунка по розрахунках Еквайрингу згідно стандартної процедури розрахунків. За умовами укладених між банком, позивачем та третьою особоюдоговорів не передбачено обов'язок банку розраховуватись його власними коштами з клієнтами.

З викладеного вище виходить, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, за яким банк надав останньому кредит для придбання товару. Розрахунок за товар, за згодою позичальника, банк перераховував через електронну систему.

Факт того, що ОСОБА_1 скористався сервісом банку Оплата частинами з використанням своє банківської платіжної картки та відмови від договору як купівлі-продажу, так і споживчого кредиту відповідачем не спростовувався.

Як зазначалося, ідентифікація особи Позичальника та його згода на отримання споживчого кредиту здійснювалася у передбачений Положенням (п. 1.11), а також Умовами (п. 1.1.14 із підпунктами) спосіб - шляхом фізичної присутності пластикової картки - спеціального платіжного засобу, та введення пін-коду. Розрахунок за проданий товар здійснювався не з рахунку користувача платіжної картки, а за його дорученням за рахунок кредитних коштів банку.

В аналогічний спосіб здійснювалось розірвання договору купівлі-продажу та припинення дії договору про надання споживчого кредиту. При цьому, внаслідок розірвання договору купівлі-продажу у відповідності до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» саме відповідач, як сторона договору отримав право вимагати повернення коштів від продавця товару.

В свою чергу позивач здійснив у відповідності до абз. 6 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» повернення отриманого першого платежу за кредитним договором та у відповідності до абз. 3 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та отримав право вимоги від відповідача, сплачених за товар грошових коштів.

Твердження відповідача про те, що він не знав про заборгованість за кредитом, так як брав декілька кредитів в банку та погашав їх, не спростовують вказаного висновку. Відповідач мав можливість пересвідчиться в правильності розрахунків банку при погашенні всіх його боргів.

Повернення відповідачем товару та відкликання ним згоди на укладення договору споживчого кредиту, не звільняє його від обов'язку повернути кредит. У відповідності до вимог ч.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з відкликанням згоди на укладання договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Адже позивач здійснив у відповідності до абз. 6 ч. 6ст. 11 цього Закону повернення отриманого першого платежу за кредитним договором та у відповідності до абз. 3 ч. 6 цієї статті отримав право вимоги від відповідача, сплачених за вказівкою останнього грошових коштів.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов Банку на підставі ст.ст.526, 536, 549, 610, 611 ЦК України, ч. 6ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»підлягає частковому задоволенню.

При цьому ОСОБА_1 не позбавлений права на звернення з позовом в суд до ТСП «Відовс» про повернення йому грошових коштів, перерахованих за товар, від придбання якого у подальшому він відмовився.

Між тим, суд не в повній мірі погоджується із стягненням неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором не відповідає статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 по справі № 6-2003цс15.

Як вбачається із розрахунку позивача та Умов і Правил надання банківських послуг покладення на відповідача відповідальності у вигляді пені і двох штрафів зумовлено порушенням грошових зобов'язань, що фактично є потрійною відповідальністю за одне і те саме порушення, а тому стягненню підлягає лише пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором .

У стягненні штрафів на користь позивача слід відмовити з викладених підстав.

Стягнення вказаної пені відповідає спірним правовідносинам та умовам укладеного між сторонами договору, зобов'язання за яким вважаються припинені за ініціативою відповідача через повернення товару, згоду на що надав позивач, повернувши перший внесок.

Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки, якою є штраф та пеня, може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають, істотне значення.

Враховуючи конкретні обставини справи, а також, що розмір пені перевищує розмір збитків у даній справі, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача до 300 грн.

З відповідача на користь Банку слід стягнути неповернуті кредитні кошти в межах заявлених позивачем вимог в розмірі 11980 грн. 50 коп. суми основного боргу та 300 грн. пені.

Що стосується вимог об'єднаного позову ОСОБА_1 до Банку, то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, оспорюваний кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача ОСОБА_1, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами.

Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, п.п. 19, 20 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому ст.216 ЦК України встановлені наслідки недійсності правочину. Так частина перша цієї статті вказує, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте жодних доказів того, що укладаючи оспорюваний договір ОСОБА_1 внаслідок умисних дій з боку працівників банку істотно помилявся щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Адже в оспорюваному кредитному договорі детально розписані усі його умови, не вбачається навмисного замовчування чи заперечення з боку відповідача наявності обставин, які могли б перешкодити вчиненню правочину, позивачка не була позбавлена можливості ретельно вивчити усі умови договру і отримати консультацію фахівця . Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Також зі змісту позовної заяви вбачається, як на підставу для задоволення своїх вимог позивач, посилаючись на вимоги ст.11 та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

За умовами ч.2 вказаної статті Закону визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі серед іншого про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний, тощо.

Згідно ч.4 ст.11 вказаного Закону передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Між тим, умовами договору передбачено засвідчення та гарантії позичальника.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою татті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.

Отже, твердження в позовній заяві про невідповідність оспорюваного договору ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме невиконанням банком вимог ст.11 стосовно письмового ознайомлення з умовами кредитування, що призвело до неотримання необхідної та доступної інформації про кредит, що мала забезпечити можливість свідомого та компетентного вибору позичальника не відповідає меті та змісту дій позивача щодо укладання та виконання умов кредитного договору, таке є усталеною підприємницькою практикою в галузі кредитування.

Крім того, наслідком порушення вимог ст. 11 цього Закону, передбачено застосування відповідальності, встановленої ст. 15 та 23 цього Закону. Але ч. 7 ст.. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачає лише право споживача у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей - розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Підстав для визнання такого договору недійсним норми Закону України "Про захист прав споживачів" не встановлюють.

Таким чином, зміст оспорюваного кредитного договору свідчить, що він укладений з додержанням вимог цивільного законодавства та за вільного волевиявлення сторін, а визначення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті не суперечить нормам ч.2 ст. 524ЦК України.

Посилання ж в позовній заяві на суперечність певних положень оспорюваного договору нормам чинного законодавства України, що тягне його невідповідність вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, не відповідність договору принципу розумності , відібрання кредитором наданих споживачеві прав, обмеження договором права позивача мати цивільні права та обов'язки є наслідком невірного тлумачення позивачем норм права та не можуть бути взяти судом до уваги як підстава недійсності ч нікчемності оспорюваного договору.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору з підстав вчинення його під впливом обману , не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання умов кредитного договору № 1728 від 13.12.2013 року несправедливими та визнання цього договору недійсним, слід відмовити.

Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договором в сумі12 280 грн. 50 коп., з якої: сума основного боргу 11 980,50 грн. та пеня 300 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

СУДДЯ ГУДЕНКО О.А.