У х в а л а

іменем україни

25 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 червня 2015 року,

встановила:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом, в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, що є власністю ОСОБА_1, в рахунок задоволення вимог банку, що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту від 27 лютого 2007 року в розмірі 169 573,95 доларів США, шляхом укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 27 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 98 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26 лютого 2027 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 27 лютого 2007 року, за умовами якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2007 року.

Зазначав, що ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 25 лютого 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 169 573, 95 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 117 349,01 доларів США, заборгованості за відсотками - 8 356,44 доларів США, заборгованості по комісії - 1 811,04 доларів США, пені - 42 057,46 доларів США.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2S4GK00260024 від 27 лютого 2007 року у розмірі 169 573,95 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України становить 1 531 252 грн 77 коп., на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позову, виходив із того, що на звернення стягнення на майно відповідача, яке є предметом іпотеки, поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і щодо цього майна наявні умови, які перешкоджають примусовому зверненню стягнення на нього шляхом відчуження.

Апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, виходив із того, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні відносини не розповсюджується, оскільки ОСОБА_1 не зареєстрована в квартирі, яка є предметом іпотеки, а зареєстрована за іншою адресою.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 27 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 98 тис. доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26 лютого 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 27 лютого 2007 року, за умовами якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру № 55 загальною площею 43,60 кв.м, яка розташована у будинку АДРЕСА_2 та належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2007 року.

Станом на 25 лютого 2014 року заборгованість ОСОБА_1 складає 169 573, 95 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 117 349,01 доларів США, заборгованість за відсотками - 8 356,44 доларів США, заборгованість по комісії - 1 811,04 доларів США, пеня - 42 057,46 доларів США, що підтверджується довідкою-розрахунком.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку»звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 3 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

З матеріалів справи убачається, що квартира АДРЕСА_2 є постійним місцем проживання родини ОСОБА_1, що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу від 5 листопада 2014 року.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув, встановивши, що ОСОБА_1 одержала кредит в іноземній валюті, в рахунок забезпечення його виконання передала в іпотеку квартиру, загальна площа якої становить 43,60 кв.м (не перевищує 140 кв.м), не з'ясував про наявність у власностіОСОБА_1 іншого житла, лише зазначив про реєстрацію ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3.

Крім того, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, не звернув увагу на те, що банк просив суд виселити із спірної квартири іпотекодавця та членів її сім'ї, однак в порушення вимог ст. 11 ЦПК України, зазначена вимога судом не розглянута.

Таким чином судом апеляційної інстанції, у зв'язку з неповним з᾽ясуванням обставин справи, були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування ухваленого у справі апеляційним судом судового рішення та передачі справи на новий розгляду до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 24 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик