У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоМартинюка В.І.,
суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,
Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер Дніпропетровської обласної ради», Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою Комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року та касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом, у якому зазначали, що вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року приблизно о 20 год. 05 хв. ОСОБА_8, керуючи на підставі подорожнього листа № 1030 належним Дніпропетровському міському протитуберкульозному диспансеру автомобілем марки ВАЗ-21703, державний номерний знак НОМЕР_1, рухався по просп. Імені газети «Правда», з боку вул. Богдана Хмельницького у напрямку просп. Воронцова та, не вживши завчасно заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10

ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, внаслідок яких помер.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2015 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

ОСОБА_6 зазначав, що ним при похованні батька ОСОБА_10 були придбані вінок та корзина з квітами на суму 1 450 грн, витрачені кошти на поїздки ОСОБА_6 та його законного представника ОСОБА_11 до суду у розмірі 483 грн 72 коп.

Крім того, зі смертю батька ОСОБА_6 втратив годувальника, оскільки ОСОБА_11 з 05 січня 2010 року встановлена ІІ група інвалідності.

Просив стягнути з відповідачів за період з 12 квітня 2011 року по 01 червня 2015 року матеріальну шкоду у зв'язку з втратою годувальника одним платежем у розмірі 132 735 грн, а також 500 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_7, яка є рідною сестрою ОСОБА_10, зазначала, що на поховання ОСОБА_10 нею були витрачені грошові кошти у розмірі 2 986 грн 40 коп. Грошові кошти, надані на поховання, були витрачені відповідачем на оплату катафалка для транспортування загиблого з м. Дніпропетровська до місця його поховання − с. Орестопіль Покровського району Дніпропетровської області.

ОСОБА_7 просила стягнути з відповідача 2 986 грн 40 коп. на відшкодування майнової шкоди та 200 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія») на користь ОСОБА_6 витрати на поховання у розмірі 1 450 грн, матеріальну шкоду у зв'язку із втратою годувальника одноразовим платежем за три роки, за період з 12 квітня 2011 року по 12 квітня 2014 року, у розмірі 34 560 грн, з 13 квітня 2014 року по 26 травня 2015 року щомісячно стягнуто по 960 грн, а також 11 520 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер Дніпропетровської обласної ради (далі - КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер») на користь ОСОБА_6 38 480 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2015 року у частині стягнення з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_6 витрат на поховання у розмірі 1 450 грн, матеріальної шкоди у зв'язку з втратою годувальника одноразовим платежем за три роки, за період з 12 квітня 2011 року по 12 квітня 2014 року, у розмірі 34 560 грн, з 13 квітня 2014 року по 26 травня 2015 року щомісячно по 960 грн, моральної шкоди у розмірі 11 520 грн та судового збору скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у цій частині позову відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційних скарг, вважає, що вони мають бути задоволені частково.

Задовольняючи позов частково та стягуючи зі страхової компанії витрати на поховання, матеріальну шкоду у зв'язку із втратою годувальника одноразовим платежем за три роки та щомісячні платежі за період з 13 квітня 2014 року по 26 травня 2015 року та моральну шкоду, суд першої інстанції керувався тим, що цивільно-правова відповідальність КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія». У частині стягнення з КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» моральної шкоди у розмірі 38 480 грн (різниця між фактичним розміром шкоди - 50 тис. грн та страховою виплатою - 11 520 грн), суд першої інстанції виходив з того, що КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» відповідно до ст. 1172 ЦК України відшкодовує шкоду, завдану її працівником − ОСОБА_8 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення шкоди зі страхової компанії, апеляційний суд керувався тим, що позивач не надав доказів того, що звертався до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з письмовою заявою та подав необхідні для розгляду його заяви документи.

Із такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної інстанції не дотримано.

Судами встановлено, що вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2015 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Цим же вироком ОСОБА_8 звільнений від відбування призначеного покарання на підставі пункту «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», що набрав чинності 19 квітня 2014 року.

Вказаним вироком суду встановлено, що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 року приблизно о 20 год. 05 хв., керуючи на підставі подорожнього листа № 1030 автомобілем ВАЗ-21703, державний номерний знак НОМЕР_1, який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу належить КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер», рухався по просп. Імені газети «Правда», з боку вул. Богдана Хмельницького у напрямку просп. Воронцова у м. Дніпропетровську. Внаслідок порушення ОСОБА_8 вимог п. п. 1.3, 1.5, 12.3 Правил дорожнього руху України, останній допустив наїзд на ОСОБА_10, батька позивача ОСОБА_6 та брата позивачки ОСОБА_7, які були визнані потерпілими. У зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, внаслідок яких помер.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_8 перебував з КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» у трудових відносинах і був водієм автотранспортного засобу (автомобіля ВАЗ-2170) (а. с. 58−60, 67−68). У день дорожньо-транспортної пригоди - 12 квітня 2011 року - ОСОБА_8 виконував свої посадові обов'язки та здійснював виїзд на автомобілі ВАЗ-21703, державний номерний знак НОМЕР_1, на підставі подорожнього листа № 1030.

Цивільно-правова відповідальність КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на підставі договору від 14 квітня 2010 року № ВТ-2064, відповідно до якого ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 25 тис. грн, за шкоду, заподіяну життя та здоров'ю потерпілих, становить 51 тис. грн на одного потерпілого, франшиза 2 % − 1 100 грн (а. с. 55−57).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Згідно зі ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За правилами статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України, якщо деліктне зобов'язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім'ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Крім того, суб'єкти, визначені в пунктах 1−5 частини першої статті 1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон у ст. 3 визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22−31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного.

Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному.

Він вільно, на власний розсуд, обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за ст. 1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування всіма судами.

У даному випадку позивачі звернулися до суду з позовом до особи, яка завдала шкоди, − ОСОБА_8, КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер», з яким ОСОБА_8 перебував у трудових відносинах та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» як страховика цивільно-правової відповідальності КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» й просили стягнути з відповідачів грошові кошти на відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_10

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення шкоди зі страхової компанії та залишаючи при цьому без змін рішення суду у частині стягнення з КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» на користь ОСОБА_6 38 480 грн на відшкодування моральної шкоди (різниця між фактичним розміром шкоди - 50 тис. грн та страховою виплатою - 11 520 грн), апеляційний суд не забезпечив реалізацію абсолютного права позивачів на відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_10, ні безпосередньо особою, яка завдала шкоди, ні страхувальником.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15.

Враховуючи те, що позивач не надав доказів того, що звертався до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з письмовою заявою про виплату страхового відшкодування, апеляційний суд не врахував, що матеріалами справи підтверджено, що 09 жовтня 2014 року ОСОБА_11 як законний представник ОСОБА_6 звертався до головного лікаря Дніпропетровського міського протитуберкульозного диспансеру та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» із заявами про відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою шкоди (а. с. 26−28). Зазначеній обставині апеляційний суд оцінки не надав.

За таких обставин результат розгляду судом апеляційної інстанції позову по суті не відповідає загальним правилам вирішення вимог про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в деліктних правовідносинах.

Апеляційний суд не встановив повно, всебічно та обґрунтовано обставин справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, тому рішення апеляційного суду має бути скасоване з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:В.І. Мартинюк
Судді: М.В. Дем'яносов
Ю.Г. Іваненко
І.К. Парінова
О.М. Ситнік