Єдиний унікальний номер 227/4123/15-ц Номер провадження 22-ц/775/258/2016
Головуючий у 1 інстанції Хоменко Д.Є.
Категорія - 54 Доповідач Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Дундар І.О., Краснощокової Н.С.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської ради на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 3 грудня 2015 року та додаткове рішення від 20 січня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі КП «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської ради просить скасувати рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року та додаткове рішення від 20 січня 2016 року, яким позовна заява ОСОБА_1 задоволена частково: поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа-двірника Комунального підприємства «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської ради; стягнуто з КП «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 травня 2015 року по 03 грудня 2015 року, який складає 14 671,54 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено; судове рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання; стягнуто з КП «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської ради на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., - та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги КП «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської ради посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення матеріального та процесуального права; апелянт вважає, що суд помилково підійшов до оцінки доказів по справі та однобоко оцінив докази і надав перевагу доводам позивача; судом не враховано, що на протязі виконання своїх обов'язків до 14 травня 2015 року позивач неодноразово порушував Правила трудового розпорядку та виробничу інструкцію, з якими він ознайомлений та мається його підпис під даними документами, про що надані документи суду першої інстанції; судом також не враховано, що у зв'язку з проведенням АТО в Донецькій області та обстрілами міста Авдіївки роботу трамвайного парку в січні 2015 року було зупинено і до роботи залучались тільки сторож-двірник, диспетчери та директор підприємства, інші працівники залучались у разі потреби, у зв'язку з чим наказ про звільнення ОСОБА_1 оформлявся не кадровим працівником, а черговим диспетчером, що призвело до допущення помилки в даті звільнення позивача; судом також не враховано, що позивач не звертався з лікарняним до керівництва підприємства, не передавав його для обрахування, лікарняний відсутній в матеріалах справи,оригінал лікарняного не оглядався судом.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати і постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимоги позивача.

Позивач у судове засідання апеляційного суду не з'явився; про час і місце розгляду справи повідомлений повісткою та телефонограмою, яка зареєстрована у журналі телефонограм за №2065 від 29 квітня 2016 року.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом по КП «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської ради №51-к від 09.12.2014 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача сторожем-двірником.

З 15.05.2015 року по 05.06.2015 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності, серія АГУ №300447, виданого Авдіївською центральною міською лікарнею від 05 червня 2015 року за підписом лікаря ОСОБА_3, заключний діагноз:вібраційна хвороба, 2 ст., хронічна вертобрюшна радікулопатія, режим: стаціонар.

Наказом відповідача №20-к від 15.05.2015 року позивача було звільнено з роботи у зв'язку з прогулами без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення слугували: табель робочого часу, доповідні про відсутність на робочому місці, акт про відмову в наданні пояснень відносно відсутності на роботі. Також підставою для даного наказу зазначаються накази №2-од від 12.05.15 р., №3-од від 14.05.2015 р., №4-од від 15.05.2015 року.

Судом також встановлено, що в трудовій книжці позивача, оригінал якої оглядався судом, спочатку вчинено запис: «Звільнений у зв'язку з прогулами без поважної причини, п.4 ст. 40 КЗпП України, підстава - наказ №20-к від 15.05.2015 р. Пізніше було внесено наступні зміни: - у записі №26 цифра «15» була замальована цифрою «14», також на даному листі трудової книжки зверху з'явився напис: «запис №26 на 14.05.2015 виправленому вірити» та два інші записи низхідним порядком: №27 без зазначення дати, змісту: «Запис №26 вважати недійсним» за підписом та печаткою директора підприємства та запис №28 від 14.05.2015 р. змісту: «Звільнений у зв'язку з прогулами без поважної причини, п.4 ст. 40 КЗпП України» за підписом та печаткою директора підприємства, підстава - наказ №20/1-к від 15.05.2015 р.

При цьому судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що трудова книжка не була вручена позивачу і весь час знаходилась у відповідача.

Також судом встановлено і не заперечувалось представником відповідача, що спочатку існував наказ про звільнення №20-к від 15.05.2015 року, яким позивача було звільнено з 15.05.2015 року у зв'язку з прогулами без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Дану копію наказу позивачу намагався вручити представник відповідача, але позивач вирвав із рук копію наказу і втік. Існування саме первісного наказу про звільнення також підтверджується представником позивача, який надав суду для огляду копію даного наказу.

У подальшому на виконання ухвали суду від 13.07.2015 року про витребування певних документів, у тому числі наказу про звільнення позивача №20-к від 15.05.2015 року, відповідач своїм листом №24/02-06 від 24.07.2015 року направив суду оригінал первісного наказу про звільнення позивача з 15.05.2015 року. Тобто, до вересня 2015 року суду надавався первісний наказ №20-к про звільнення позивача з 15.05.2015 року, який відповідач вважав належним.

Пізніше, в процесі розгляду справи, з 22.09.2015 року позиція відповідача щодо належності первісного наказу №20-к була змінена і суду було надано наказ про звільнення №20/1-к від 15.05.2015 року, яким звільнено позивача з 14.05.2015 року у зв'язку з прогулами без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП України, наказ №20-к від 15.05.2015 року вважати недійсним, інспектору з кадрів привести у відповідність запис в трудовій книжці ОСОБА_1

Також суду була надана довідка по кадровій справі ОСОБА_1 без дати вчинення за підписом інспектора кадрів, згідно якої 14 травня 2015 року звільнено ОСОБА_1, до трудової книжки вказаної особи внесено запис про звільнення 14.05.2015 року, що відповідає дійсності, наказ про звільнення ОСОБА_1 №20-к з датою від 15.05.2015 року не відповідає дійсності та є помилковим.

Окрім цього, суду надано наказ №5-од від 15.05.2015 року про виправлення помилки в наказі №20-к наступного змісту: 14 травня 2015 року було звільнено ОСОБА_1 за ст.. 40 п.3, однак при оформленні наказу було допущено помилку в даті виготовлення наказу. Так, дата на наказі записана 15.05.2015 року, що не відповідає дійсності. Виходячи із зазначеного та на підставі кадрової довідки директор наказав виправити помилку, допущену в наказі №20-к та змінити дату з 15.05.2015 року на 14.05.2015 року.

При вирішенні питання про оплату за час вимушеного прогулу суд керувався положеннями ст.. 235 КЗпП України, роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», постановою КМ України від 08 лютого 1995 року №100 та довідкою відповідача про заробітну плату позивача.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження та дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач звільнений відповідачем з порушенням норм трудового законодавства, а саме ст.. 40 КЗпП України, оскільки був звільнений у період його непрацездатності.

Такі висновки суду є правильними.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що наказом №20-к від 15.05.2015 року він був звільнений за неодноразове порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку та посадової інструкції, за прогул без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення з'явились накази №2-од від 12.05.2015 року, №3-од від 14.05.2015 року, №4-од від 15.05.2015 року та докладні диспетчера ОСОБА_4 і в.о. диспетчера ОСОБА_5 Проте, з зазначеними наказами та доповідними він не був ознайомлений, наказ про звільнення йому не був вручений. Саме звільнення з 15.05.2015 року та наказ про нього припадають на час його хвороби та знаходження його на лікарняному, на підтвердження чого надав листок непрацездатності. Крім того, його звільнення не було погоджено з профспілковим комітетом підприємства.

На виконання ухвали Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13.07.2015 року Комунальним підприємством «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської ради 24 липня 2015 року були надані наступні документи: довідка про середній заробіток ОСОБА_1, довідка про відсутність заборгованості з виплати заробітної плати, копії доповідних ОСОБА_4 від 08.05.2015 року, ОСОБА_5 від 13.05.2015 року та від 15.05.2015 року, ОСОБА_6 від 13.05.2015 року, копії актів про відмову про підписання наказів, виписка з табелю робочого часу за травень 2015 року, копія наказу №20-к від 15.05.2015 року. Копії наказів №2-од від 12.05.2015 року, №3-од від 14.05.2015 року, №4-од від 15.05.2015 року на виконання ухвали суду надані не були.

Згідно копії наданого відповідачем наказу №20-к від 15.05.2015 року на підставі наказів№2-од від 12.05.2015 року, №3-од від 14.05.2015 року, №4-од від 15.05.2015 року, та доповідних диспетчера ОСОБА_4, в.о. диспетчера ОСОБА_5 за неодноразове порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку і посадової інструкції ОСОБА_1 звільнений 15 травня 2015 року у зв'язку з прогулом без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Копії наказів №2-од від 12.05.2015 року, яким ОСОБА_1 оголошена догана за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку (самовільно пішов з роботи 08.05.2015 року), №3-од від 14.05.2015 року, яким ОСОБА_1 оголошено догану за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку (самовільно пішов з роботи 13.05.2015 року); №4-од від 15.05.2015 року яким ОСОБА_1 оголошено догану за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку (самовільно пішов з роботи 15.05.2015 року) були надані відповідачем в процесі розгляду справи.

Проте відповідно до копії листка непрацездатності, виданого Авдіївською центральною міською лікарнею, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 15.05.2015 року по 05.06.2015 року.

Крім того, відповідачем в процесі розгляду справи надані до суду: наказ №20/1-к від 15.05.2015 року про звільнення позивача саме з 14 травня 2015 року з додатковими документами, які свідчать про внесення виправлень до наказу №20-к та трудової книжки позивача; довідка інспектора з кадрів без дати про внесення виправлень до трудової книжки позивача; наказ №5-од від 15.05.2015 року про виправлення помилки в наказі №20-к, де вказано про виправлення помилки у даті виготовлення наказу.

Надані відповідачем докази досліджені судом першої інстанції і їм дана належна правова оцінка.

При цьому суд, зважаючи на надання суду безпосередньо в процесі розгляду справи (з 22.09.2015 року) наказу №20/1-к від 15.05.2015 року про звільнення позивача саме з 14 травня 2015 року з додатковими документами, які свідчать про внесення виправлень до наказу №20-к та трудової книжки позивача а також невідповідності та суперечності даних, які містяться у наданих суду наказі про звільнення №20-к від 15.05.2015 року; довідці інспектора з кадрів без дати про внесення виправлень до трудової книжки позивача; наказі №5-од від 15.05.2015 року про виправлення помилки в наказі №20-к, де вказано про виправлення помилки у даті виготовлення наказу, а не даті звільнення; засвідченій копії наказу №20-к від 15.05.2015 року про звільнення, де підставою звільнення вказується лише один прогул від 13 травня 2015 року, з даними, які містяться у аналогічних документах, наданих суду відповідачем: засвідченій копії наказу про виправлення помилки №5-од від 15.05.2015 року про виправлення дати звільнення ОСОБА_1 з 15.05.2015 на 14.05.2015 р; засвідченій довідці по кадровій справі ОСОБА_1 від 15.05.2015 р. з зазначенням дати вчинення довідки 15.05.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з 14.05.2015 р, дійшов висновку, що перераховані документи не є належним доказом по справі та не підтверджують належним чином факт звільнення позивача саме з 14 травня 2015 року. Суд вважав, що відповідач, намагаючись внести виправлення у наказ №20-к від 15.05.2015 року шляхом дати звільнення позивача, бажав уникнути судового спору, тому вважав єдиним наказом про звільнення позивача, який є належним доказом по справі, наказ №20-к від 15.05.2015 року про звільнення позивача з 15 травня 2015 року, який одразу надавався відповідачем суду до початку розгляду справи по суті.

Апеляційний суд погоджується з такою оцінкою наданих відповідачем доказів і зробленими відносно них висновками і підстав вважати їх неправильними апеляційний суд не вбачає.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що, якщо, як стверджує відповідач, ОСОБА_1 було звільнено з 14 травня 2015 року, то є неправомірним оголошення йому наказом №4-од від 15.05.2015 року догани за самовільне покидання ним роботи 15 травня 2015 року; крім того, як випливає з наказів №3-од від 14.05.2015 року та № 20-к від 15.05.2015 року на ОСОБА_1 було покладено два стягнення за одне і теж порушення, що заборонено діючим трудовим законодавством.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати рішення суду незаконним, оскільки причини щодо допущення помилки в даті звільнення позивача у зв'язку з оформленням наказу про звільнення позивача не працівником відділу кадрів, не мають правового значення з огляду на те, що накази підписуються керівником юридичної особи. Неодноразове порушення позивачем Правил трудового розпорядку та виробничої інструкції також не має правового значення, оскільки звільнення за прогул не містить умов його неодноразовості; крім того, відповідно до трудового законодавства звільнення за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (п. 3 ст. 40 КЗпП України) і прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП України) є різними підставами для звільнення працівника, тому прогул не можна вважати неодноразовим порушенням Правил внутрішнього трудового розпорядку і посадової інструкції. Відповідно до ч. 2 ст. 64 КЗпП України якщо подано копію письмового доказу (в даному випадку лікарняний), суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу, а з матеріалів справи не вбачається, що відповідачем в суді першої інстанції заявлялося таке клопотання.

Отже, доводи апеляційної скарги КП «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської ради не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303-304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської ради відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 3 грудня 2015 року та додаткове рішення від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: