УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Писаної Т.О.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, публічного акціонерного товариства «Фідобанк», в особі Рівненського відділення, про стягнення коштів, визнання припиненим зобов'язання за договором застави транспортного засобу, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, публічного акціонерного товариства «Фідобанк», в особі Рівненського відділення (далі - ПАТ «Фідобанк»), у якому просив суд: стягнути з ОСОБА_7 на його користь суму грошових коштів, сплачених в рахунок зобов'язань подружжя (за період з 01 травня 2012 року по 01 травня 2015 року) за кредитним договором від 14 грудня 2007 року в розмірі 3 206 доларів США; визнати зобов'язання за договором застави транспортного засобу від 14 грудня 2007 року, укладеним між ним та відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк») припиненими; зобов'язати ПАТ «Фідобанк» здійснити дії, у строк та у порядку, передбаченому чинним законодавством на момент їх вчинення, по виведенню із застави транспортного засобу на підставі договору застави від 14 грудня 2007 року на легковий автомобіль «Mitsubishi Outlander XL 2.4 CVT (S62)», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтував тим, що у період шлюбу із ОСОБА_7 ними спільно було придбано легковий автомобіль «Mitsubishi Outlander XL 2.4 CVT (S62)», реєстраційний номер НОМЕР_1, згідно договору від 20 листопада 2007 року. Такий автомобіль належить їм на праві спільної часткової власності з виділенням Ѕ частини кожному згідно рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 червня 2013 року.

Вищевказане майно було придбане за рахунок одержаних в кредит грошових коштів у сумі 41 219 доларів США по кредитному договору, який був укладений 14 грудня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та позивачем.

Після розлучення ОСОБА_6 самостійно виплатив кредитні зобов'язання на загальну суму 6 411 доларів США, в тому числі за відповідача в сумі 3 206 доларів США, а тому вважає необхідним стягнути з відповідача на його користь такі грошові кошти.

Крім того, з метою забезпечення кредитних зобов'язань по кредитному договору від 14 грудня 2007 року між ним та ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступник - ПАТ «Фідобанк») 14 грудня 2007 року було укладено договір застави, предметом вказаного договору є вищевказаний автомобіль.

Кредитна заборгованість була повністю погашена, однак банком не знято заборони на відчуження транспортного засобу. Неодноразові звернення позивача до банку з вимогою вжити заходів щодо виконання своїх обов'язків по договору застави, залишалися без уваги, це і стало підставою для звернення до суду з вимогою про зняття заборони на відчуження транспортного засобу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму грошових коштів сплачених в рахунок зобов'язань подружжя, за період з 01 травня 2012 року по 01 травня 2015 року, за кредитним договором від 14 грудня 2007 року в розмірі 3 206 доларів США.

Визнано зобов'язання за договором застави транспортного засобу, укладеним 14 грудня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_6, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., припиненими.

Зобов'язано ПАТ «Фідобанк» в особі Рівненського відділення № 2 ПАТ «Фідобанк» здійснити дії, у строк та у порядку, передбаченому чинним законодавством на момент їх вчинення, по виведенню із застави транспортного засобу на підставі договору застави від 14 грудня 2007 року на легковий автомобіль «Mitsubishi Outlander XL 2.4 CVT (S62)», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 971 грн 56 коп. витрат по оплаті судового збору.

Стягнуто з ПАТ «Фідобанк» на користь ОСОБА_6 971 грн 56 коп. витрат по оплаті судового збору.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 листопада 2015 року рішення міського суду в частині стягнення грошових коштів в рахунок зобов'язань подружжя у розмірі 3 206 доларів США скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму грошових коштів сплачених за період з 15 червня 2012 року по 04 серпня 2014 року в рахунок зобов'язань подружжя за кредитним договором від 14 грудня 2007 року в розмірі 27 369 грн 50 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду в частині задоволення позову про стягнення грошових коштів, а саме про стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 в рахунок зобов'язань подружжя за кредитним договором від 14 грудня 2007 року суми грошових коштів у розмірі 27 369 грн 50 коп., і передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду в повному обсязі і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційні скарги обґрунтовані порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зі змісту касаційних скарг, їх обґрунтування та вимог не вбачається, що заявники не погоджуються з висновками судів попередніх інстанцій про необхідність задоволення позову ОСОБА_6 в частині заявлених позовних вимог до ПАТ «Фідобанк» щодо визнання припиненими зобов'язань за договором застави транспортного засобу. Крім того, апеляційним судом у цій частині рішення суду першої інстанції не перевірялося.

За таких обставин та, враховуючи вимоги ст. ст. 324, 335 ЦПК України, питання щодо законності ухвалених у справі судових рішень у вказаній вище частині не є предметом касаційного розгляду в даному випадку.

Касаційна скарга представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_6 - частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 з 02 вересня 2000 року по 24 квітня 2012 року.

У період шлюбу для потреб сім'ї ними спільно було придбано легковий автомобіль «Mitsubishi Outlander XL 2.4 CVT (S62)», реєстраційний номер НОМЕР_1, згідно договору від 20 листопада 2007 року, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Так, згідно рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 червня 2013 року визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частину легкового автомобіля «Mitsubishi Outlander XL 2.4 CVT (S62)», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Автомобіль було придбане за рахунок одержаних в кредит грошових коштів у сумі 41 219 доларів США по кредитному договору, який був укладений 14 грудня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_6

Після розлучення ОСОБА_6, за період з 01 червня 2012 року по 04 серпня 2014 року, на виконання умов кредитного договору від 14 грудня 2007 року сплатив банку грошові кошти розмірі 6 411 долари США, в тому числі за відповідача в сумі 3 206 доларів США (а. с. 16). Відповідачем зазначений факт щодо сплати позивачем одноособово коштів на погашення кредиту не заперечується.

Стягуючи з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 половину коштів сплачених останнім за кредитними зобов'язаннями після розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що боргові кредитні зобов'язання несуть як чоловік (позивач), так і дружина (відповідач), а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір (позивач). При цьому, такі висновки міського суду ґрунтуються на положеннях ст. ст. 541, 544 ЦК України, ч. 4 ст. 64 СК України.

Колегія суддів апеляційного суду не погодилася з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення коштів у іноземній валюті - доларах США. Суд послався на норми ст. ст. 192, 533 ЦК України та дійшов висновків, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня і грошове зобов'язання має бути виконане саме у гривнях за офіційним курсом Національного банку України.

Апеляційний суд дійшов висновку, що стягненню підлягає заборгованість в розмірі 27 369 грн 54 коп., що еквівалентно 3 205,50 доларам США за курсом, встановленим Національним банком України на день фактичного виконання грошового зобов'язання та сплати коштів, оскільки відповідач не була стороною кредитного договору.

З такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Стягуючи кошти в національній валюті, апеляційний суд не врахував положень ч. 3 ст. 533 ЦК України, роз'яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених у п. 12 постанови № 5 від 30 березня 2012 року, а також умов п. п. 1.1, 3.6 кредитного договору від 14 грудня 2007 року (а. с. 12) та довідки ПАТ «Фідобанк» від 26 березня 2015 року (а. с. 16), за якими кредит на придбання вказаного автомобіля видавався у доларах США (41 219 доларів США) та погашення кредитної заборгованості у період з 01 червня 2012 року по 04 серпня 2014 року відбулося також в доларах США, а саме в сумі 6 411 доларів США.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

Такі правові висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 16 вересня 2015 року, справа № 6-190цс15, та від 10 лютого 2016 року, справа 6-1680цс15.

Крім того, визначаючи до сплати еквівалент у гривні, апеляційний суд не зазначив у рішенні суду офіційного курсу гривні, встановленого Національним банком України на день фактичного виконання грошового зобов'язання та сплати коштів, і матеріали справи відповідних документів не містять, а тому висновки апеляційного суду про необхідність стягнення саме 27 369 грн 50 коп. ґрунтуються на припущеннях та суперечать положенням ч. 4 ст. 60, ст. 316 ЦПК України.

На аркушах справи 44, 46 міститься копія рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 квітня 2015 року про задоволення іншого позову ОСОБА_6 та припинення права власності ОСОБА_7 на Ѕ частину зазначеного вище автомобіля, виплату останній грошової компенсації за Ѕ частину автомобіля в розмірі 46 503 грн, визнання за ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину автомобіля, що належала ОСОБА_7

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_6, за результатами розгляду якої Рівненським міським судом Рівненської області ухвалено зазначене вище рішення від 30 квітня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_6 зазначає, що його колишня дружина ОСОБА_7 не користується спірним автомобілем, не приймає участі у його утриманні, припинення її права на частку автомобіля не завдасть їй шкоди (а. с. 51).

Заперечуючи проти даного позову, відповідач ОСОБА_7 також посилалася на те, що спірний автомобіль використовується лише самим позивачем для власних потреб. На аркуші справи 40 в своєму запереченні ОСОБА_7 стверджує, що з 2008 року сторони фактично припинили шлюбні стосунки, спільно не проживають, необхідності використовувати спірний автомобіль в ціляє сім'ї не було і не могло бути.

Дані обставини апеляційним судом не враховано та не спростовано при розгляді справи.

Верховний Суд України у постанові від 19 червня 2013 року, справа 6-55ц13, висловив свою правову позицію, яка зводиться до того, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя.

Оскільки апеляційним судом не враховано наведених вище обставин і не спростовано доводи відповідача, що спірний транспортний засіб використовувався не на задоволення потреб сім'ї, а лише на потреби позивача у справі, то вважати обґрунтованими висновки колегії суддів апеляційного суду про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошових коштів, понесених ним на виконання умов кредитного договору, - не можна.

У порушення вимог ст. 303 ЦПК України, апеляційним судом належним чином не встановлено характер правовідносин між сторонами у справі, не перевірено законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо предмета та підстав позову, допущено ухвалення у справі судового рішення яке частково ґрунтується на припущеннях.

За таких обставин, оскаржуване в касаційному порядку судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суми грошових коштів сплачених за період з 15 червня 2012 року по 04 серпня 2014 року в рахунок зобов'язань подружжя за кредитним договором від 14 грудня 2007 року в розмірі 27 369 грн 50 коп., з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 листопада 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суми грошових коштів сплачених за період з 15 червня 2012 року по 04 серпня 2014 року в рахунок зобов'язань подружжя за кредитним договором від 14 грудня 2007 року в розмірі 27 369 грн 50 коп., - скасувати, а справу, у цій частині передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова Т.О. Писана І.М. Фаловська