Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - ОСОБА_1,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до Другої ОСОБА_7 державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2016 року позов ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, видане Другою ОСОБА_7 державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 на ? частку квартири № 25 в м.Рівне по вул. Відінській, 31.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що вона є особою, яка не брала участі у справі, проте суд вирішив питання про її права та обов»язки.

Зазначає, що рішення є незаконним та необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права.

Стверджує, що ОСОБА_7 державна нотаріальна контора не може бути належним відповідачем у даній справі.

Доводить те, що виходячи з положень ст.60 СК України майно, придбане подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому після смерті одного з них спадкову масу буде складати лише ? частина такого майна. А тому, той із подружжя, хто пережив іншого, відмовляючись від спадщини, відмовляється лише від своєї частини спадщини, а не власної частини майна, тобто ? .

Також вказує, що в нотаріально засвідчених заявах від 18.07.2008 року та від

________________________________________________________________________________

Справа № 569/12587/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_8

Провадження № 22-ц/787/1018/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

25.10.2008 року чітко написано, що вона відмовляється від належного їй спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_9 на користь сина спадкодавця - ОСОБА_10, а не від власної ? частини АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю подружжя. Право розпорядження часткою у майні, яке є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлене ст.67 СК не передбачає такого виду розпорядження, як відмова від частки на користь інших осіб під час оформлення спадщини на іншу частку в спільному майні подружжя.

Стверджує, що посилання ОСОБА_5 на ст.346 ЦК України є помилковим, тому що відповідно п.2 ч.1 цієї статті право власності припиняється у разі: відмови власника від права власності, тобто в розумінні, коли право власності визначене і виділене в натурі.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, в позові.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення залишити без змін.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність судового рішення в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що за матеріалами спадкової справи № 496, померлого 06.02.2008 року ОСОБА_9, копія якої, належним чином завірена була надана суду Другою ОСОБА_7 ДНК, перша заява ОСОБА_4 від 23.07.2007 року дійсно є відмовою від спадщини на користь ОСОБА_10, тоді як друга її заява відмовою від частки у майні подружжя. Відповідно до ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності, з врахуванням чого свідоцтво про право власності ОСОБА_4 на ? частку у квартирі АДРЕСА_2, Другою ОСОБА_7 ДНК видано неправомірно і його слід визнати недійсним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та відповідає матеріалам справи, що 06 лютого 2008 року помер батько позивачки ОСОБА_9 Дем»янович, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-БВ № 080598, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Славутського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області 21.02.2008 року (а.с.35, звор.)

ОСОБА_9 при житті склав заповіт, згідно якого належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3, він заповідав в рівних долях своїй дружині ОСОБА_4 та доньці позивачки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Заповіт був посвідчений 15.04.2005 року державним нотаріусом Першої ОСОБА_7 державної нотаріальної контори ОСОБА_11, реєстровий № 2-438. Інший заповіт ОСОБА_9, посвідчений 24.05.2006 року за реєстровим № 1564 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_12 на користь його дружини і брата позивачки ОСОБА_10, був визнаний недійсним по рішенню Рівненського міського суду від 18.11.2013 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 22.01.2014 року.

15 липня 2008 року ОСОБА_10 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_9 (а.с.34 звор.)

31 жовтня 2014 року ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на ? частку квартири № 25, що знаходиться в м.Рівне по вул.Відінській, будинок № 31(а.с.63 звор.)

В лютому 2014 року, як законний представник своєї доньки, позивачка звернулася до Другої ОСОБА_7 нотаріальної контори по питанню оформлення спадщини за заповітом, де їй стало відомо про те, що ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори із заявою, у якій вона просила призупинити видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_9 і стверджувала, що нею поданий позов до Рівненського міського суду про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.

Рішенням Рівненського міського суду від 13 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про визнання недійсними відмов від прийняття спадщини позов ОСОБА_4 було задоволено, визнано недійсною її відмову від прийняття належної їй спадщини від 18 липня 2008 року, яка залишилася після смерті чоловіка- Кирильчука А.Д. на користь ОСОБА_10, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_13, зареєстрованої в реєстрі за № 1167 та її відмову від 25 жовтня 2008 року, посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_14, зареєстровану в реєстрі за № 7082.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 травня 2014 року апеляційна скарга позивачки була задоволена, рішення Рівненського міського суду від 13 березня 2014 року скасоване, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В грудні 2014 року позивачка повторно звернулася до Другої ОСОБА_7 державної нотаріальної контори із заявою про видачу її доньці ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_4 після смерті ОСОБА_9, померлого 06 лютого 2008 року, згідно заповіту, посвідченого 15 квітня 2005 року державним нотаріусом Першої ОСОБА_7 державної нотаріальної контори ОСОБА_11, реєстровий № 2-438.

09 грудня 2014 року державний нотаріус Другої ОСОБА_7 державної нотаріальної контори ОСОБА_11 винесла постанову про відмову у вчиненні даної нотаріальної дії на тій підставі, що нею по заяві ОСОБА_4 31.10.2014 року було видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, а по заяві ОСОБА_10, спадкоємця першої черги, свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку цієї квартири, у зв»язку з чим нотаріальна дія про видачу її доньці свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частку не може бути вчинена.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 (батько позивачки) та ОСОБА_15 одружились 05.10.1991 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-БВ № 027204, виданим Славутським відділом реєстрації актів громадянського стану Хмельницької області 22 квітня 1998 року (повторно) (а.с.87).

22 липня 1997 року, тобто під час шлюбу, ОСОБА_9 купив квартиру АДРЕСА_5, що підтверджується біржовою угодою купівлі-продажу нерухомості (а.с.88).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

18 липня 2008 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори із заявою про відмову від належної їй спадщини, яка залишилась після смерті чоловіка ОСОБА_9 на користь сина померлого ОСОБА_10

Згідно з п.2 ч.1 ст.346 ЦК України підставою припинення права власності є відмова власника від права власності.

Відповідно до статті 347 ЦК України особаможе відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

Установлено, що 25 жовтня 2008 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори із заявою, в якій вказано, що вона просить рахувати її такою, що спадщину не прийняла та що вона цією заявою стверджує, що на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя набутого в період зареєстрованого шлюбу, а саме кв.25 в м.Рівне по вул. Відінська, 31 згідно ст.71 Закону України «Про нотаріат» не претендує. Від належного їй спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_9 відмовляється на користь сина спадкодавця ОСОБА_10

У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (частина третя статті 347 ЦК України).

Майном, право на яке підлягає державній реєстрації, і з яким законом пов'язано момент виникнення на нього права власності у зв'язку з його державною реєстрацією, визнається нерухома річ.

Оскільки спірне майно є нерухомим, у відповідності до статті 181 ЦК України, то виникнення, перехід і припинення права власності на це нерухоме майно підлягає державній реєстрації (стаття 182 ЦК України).

З моменту реєстрації відмови, така річ, відповідно до частини другої статті 335 ЦК України, стає безхазяйною, тобто за загальним правилом після спливу одного року з моменту взяття на облік такої речі, вона може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

Особи, які відмовляються від права власності, є власниками нерухомого майна до моменту державної реєстрації такої відмови.

Отже, ОСОБА_4 порушений законодавчо визначений порядок відмови від права власності на нерухому річ.

Крім того, 31 жовтня 2014 року ОСОБА_4 подала до нотаріальної контори заяву, в якій просила видати їй свідоцтво про право власності на ? частку квартири № 25, що знаходиться в м.Рівне, вул.Відінська, будинок № 31, що є спільною сумісною власністю подружжя. Цього ж дня їй було видано свідоцтво про право власності на ? частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу, а саме на спірну квартиру.

Статтями 34 та 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного із подружжя передбачена можливість видачі нотаріусом іншому подружжю свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні. Це здійснюється з метою правильного визначення складу спадкової маси і застереження можливих спорів із спадкоємцями померлого.

Для видачі такого свідоцтва необхідні дві умови: перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі та придбання майна під час шлюбу на ім»я того з подружжя, який помер.

Відповідно до п. 3 розділу 4 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2009 року, не має права відмовитись від своєї частки у спільному майні той із подружжя, який пережив, на користь інших спадкоємців, оскільки його частка не входить до складу спадкового майна.

Той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву, що він не претендує на одержання такого свідоцтва, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, чого в даній справі ОСОБА_4 зроблено не було.

З огляду на вказане, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції, що заява ОСОБА_4 від 25 жовтня 2008 року є відмовою від частки у майні подружжя.

Згідно з п.18 Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі.

Отже, ОСОБА_7 державна нотаріальна контора не може бути відповідачем по даній справі, оскільки свідоцтво, яке видане конторою є правовстановлюючим документом для ОСОБА_4 Даним позовом оспорюється її право на частку квартири, хоча правовстановлюючий документ і був виданий нотаріальною конторою. В даному випадку ОСОБА_7 державна нотаріальна контора є неналежним відповідачем по даній справі і могла би бути залучена до участі у справі лише третьою особою без самостійних вимог щодо предмета спору.

Тобто, ОСОБА_4 у цій справі є особою, що має матеріально-правову зацікавленість у вирішенні спору щодо майна, розмір якого зменшується у випадку задоволення позову ОСОБА_5

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, ухваливши рішення з порушенням норм процесуального права.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. ст. 313-314, ст. ст. 316-117 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до Другої ОСОБА_7 державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 267 грн 96 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: І.М. Собіна

ОСОБА_3