АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/9077/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Луценко О.М.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів: - Соколової В.В.

- Борисової О.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до Оболонського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1Оболонському в м.Києві. Зазначала, вказана квартира є їх з відповідачкою спільною власністю, так як була придбана за кошти, отримані ними від продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 в сумі 11 000 доларів США та за отримані в кредит кошти в сумі 6000 доларів США, які погашались ними спільно. Договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений на ОСОБА_4, так вона, як поручитель по кредитному договору, не могла бути одночасно і покупцем квартири і поручителем. Після повернення з Іспанії у вересня 2014 року її мати ОСОБА_4 стала заперечувати проти її проживання у спірній квартирі та не визнає її права, як співвласника квартири, а ому вона змушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_3 (загальна площа 46.10 кв.м., житлова площа 26,40 кв.м.).

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_3 (загальна площа 46.10 кв.м., житлова площа 26,40 кв.м.).

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованим, а судовий розгляд проводився упереджено. Судом було прийнято до уваги та покладено в основу рішення виключно усні і суперечливі за своїм змістом пояснення ОСОБА_5, в той час як подані відповідачем документи та письмові докази залишено поза увагою без будь-яких спростувань. Не було надано оцінки таким доказам відповідача, як документи щодо сплати завдатку та всіх інших платежів саме від імені ОСОБА_4, договору на обслуговування банківської картки на ім'я ОСОБА_4, доказам переказів валютних коштів з Іспанії за період з 2003 року по 2005 рік, власноручним розрахункам позивачки щодо отримання іноземної валюти від відповідача та внесення її в рахунок погашення кредиту. Одночасно, позивачем не було підтверджено, що кредит погашався за спільні кошти сім'ї чи що її особисті кошти витрачалися на купівлю квартири, не зазначено про існування джерел власного доходу. Поза увагою суду також залишилося те, що ОСОБА_5 визнала достовірність її рукописних записів по обліку погашення кредиту за рахунок отриманих від відповідача із-за кордону коштів, копії яких є в матеріалах справи. Висновок суду про те, що більша частина витрат по поверненню коштів за кредитним договором лягла на позивача є невмотивованим та не підтверджений посиланням на жодні докази, а пояснення свідків з цього приводу є суперечливими і ґрунтуються виключно на словах самої ОСОБА_5. При вирішенні спору судом не було враховано закріплений в законодавстві принцип презумпції правомірності правочину, а саме те, що договір купівлі - продажу квартири на ім'я відповідача є правочинним, який не оспорювався, а отже є беззаперечною та законною підставою для набуття права власності. Безпідставним є посилання суду при відмові в застосуванні наслідків спливу строків позовної давності на ст. 392 ЦК України, так як вказана стаття застосовується до правовідносин за участі особи, яка є власником майна, в той час як ОСОБА_5 не є ні власником спірної квартири, ні стороною договору купівлі - продажу житла.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Мінської районної ради народних депутатів м.Києва від 23.09.1991 року ОСОБА_4 на сім»ю з двох чоловік: вона та донька ОСОБА_8, була видано ордер на право зайняття жилого приміщення в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, загальною площею 35,80 кв.м., жилою площею 17,9 кв.м..

26 жовтня 1999 року вказана квартира була приватизована у рівних частках ОСОБА_8 та ОСОБА_4.

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 31.05.2002 року між ОСОБА_4, ОСОБА_8 ( продавці) та ОСОБА_10 ( покупець) квартиру АДРЕСА_2 було продано. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстровано в реєстрі за № 2081. Відповідно до умов п.3 договору купівлі-продажу, продаж зазначеної вище квартири здійснено за 9000,00 гривень, які продавці отримали від покупця до підписання цього договору.

З копії договору № 576-006/02Р на обслуговування по кредитній банківській платіжній картці вбачається, що 25 червня 2002 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір з лімітом овердрафту по кредитній картці в сумі 6000 доларів США з 25 червня 2002 року по 25 червня 2007 року. Послуги банку по овердрафту за користування грошовими коштами банку становлять 15% річних.

Для забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов»язань за кредитним договором, 25 червня 2002 року між ОСОБА_8 та Акціонерним комерційним банком « Правекс-Банк» було укладено договір поруки.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 25 червня 2002 року між ОСОБА_12 ( продавець) та ОСОБА_4 ( покупець), ОСОБА_4 придбала у власність квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 43,8 кв.м., що складається з двох кімнат жилою площею 26,40 кв.м. Відповідно до умов п.2.1 договору, за домовленістю сторін квартиру продається за 31 980,00 гривень. Пункт 2.3 договору передбачає, що покупець зобов»язується сплатити продавцю зазначені в п.2.1 цього договору суму в день підписання і нотаріального посвідчення цього договору.

Згідно реєстраційного посвідчення № 009608 27 червня 2002 року квартира АДРЕСА_3 зареєстрована за ОСОБА_4 на праві приватної власності.

З довідки форми № 3 ЖБК « Суднобудівник» від 13.01. 2015 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: власник ОСОБА_4 з 19.07.2002 року, дочка власника ОСОБА_5 - з 19.07.2002 року та внук власника ОСОБА_13 з 26.06.2009 року.

З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що 25 листопада 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м.Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_14 та ОСОБА_8, актовий запис № 2091 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище- ОСОБА_8. 21 травня 2009 року у подружжя народився син ОСОБА_13 .

Задовольняючи позов, визнаючи за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_3 (загальна площа 46.10 кв.м., житлова площа 26,40 кв.м.) та, визнаючи за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_3 (загальна площа 46.10 кв.м., житлова площа 26,40 кв.м.), суд першої інстанції посилався на те, що дана квартира набута за спільні грошові кошти та внаслідок спільної праці позивача і відповідача, а тому позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає вимогам закону та дослідженим судом доказам, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 25 червня 2002 року між ОСОБА_15 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі - продажу квартири за адресою АДРЕСА_3, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1629.

Відповідно до умов договору, ціна квартири була визначена в розмірі 31 980,00 грн., які були сплачені покупцем в день підписання та нотаріального посвідчення договору.

Згідно ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним станом на дату укладення договору та на який посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 16 грудня 2015 року у справі 6-2641цс15, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тобто, при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності у майна статусу спільної сумісної власності, обов'язковому доведенню підлягає факт купівлі майна за рахунок коштів, які походять від спільної праці членів сім'ї.

В постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 зазначено, що під спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

За змістом ст. 60 ЦПК України, в ході розгляду справи кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Позивач ОСОБА_5 в обґрунтування джерел походження грошових коштів в розмірі 31 980,00 грн. на купівлю спірної квартири зазначає, що дана сума складається з коштів, отриманих від продажу іншої належної сторонам квартири, та з коштів, отриманих за кредитним договором, який погашався сторонами разом шляхом спільної праці.

З матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2002 року ОСОБА_5, ОСОБА_4, як співвласники в рівних частках квартири за адресою АДРЕСА_2, дійсно продали дану квартиру за 9000,00 грн., що підтверджується відповідним договором.

Разом з тим, достовірних відомостей чи будь яких належних і допустимих доказів щодо подальшого цільового використання кожним із співвласників отриманих від реалізації даної квартири коштів матеріали справи не місять.

Договір купівлі-продажу спірної квартири буд укладений ОСОБА_4 25 червня 2002 року, тобто, через майже місяць після продажу сторонами однокімнатної квартири, і кожен із них міг розпорядитися отриманою від продажу квартири своєю частиною грошових коштів на свій розсуд. Тобто, неможливо достовірно встановити і підтвердити використання отриманих від продажу квартири 9000,00 грн. на купівлю спірної квартири ні в повному розмірі, ні частково.

Також встановлено, що 25 червня 2002 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс банк» та ОСОБА_4 було укладено договір № 576-006/02Р на обслуговування по кредитній банківській платіжній картці, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в межах ліміту в розмірі 6 000,00 тис. доларів США. Поручителем за вказаним договором виступала позивач ОСОБА_5.

На підтвердження того, що погашення кредиту в розмірі 6 000,00 доларів США, отриманого за кредитним договором № 576-006/02Р, здійснювалося за рахунок коштів, що були отримані внаслідок праці ОСОБА_4, надано суду та досліджено в судовому засіданні касові ордери по оплаті коштів на погашення кредиту, в яких в графі «від кого» зазначено «ОСОБА_4», а також копії документів на підтвердження здійснення регулярних грошових переказів коштів відповідачем з-за кордону за період з 2003 року на ім'я позивача на суму 9 549,18 доларів США ( а.с. 32-114). Факт отримання вказаних коштів від ОСОБА_4, крім вказаних документів, підтверджує і сама ОСОБА_5 в своїх записах та розрахунках ( а.с. 154-158), які нею визнані в судовому засіданні.

З наданих відповідачем розрахунків вбачається, що суми та розміри пересланих нею грошових коштів узгоджуються з виплатами в рахунок погашення кредиту, які проводилися у вказаний період позивачем від імені відповідача.

Одночасно, матеріали справи не місять жодного доказу стосовно джерел доходу ОСОБА_5, рівня її заробітку, його достатності для забезпечення можливості приймати участь в погашенні кредитної заборгованості за договором № 576-006/02Р.

Розпорядившись своїми процесуальним правами на власний розсуд, ОСОБА_17 ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надала ніяких доказів стосовно свого працевлаштування в період погашення кредиту з 2002 року по 2005 рік, не навела інших обставин та не надала доказів на підтвердження існування можливих джерел отримання нею доходу, з якого можливо сплачувати платежі в рахунок погашення боргу.

Покази допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, які пояснили, що спірна квартира була придбана позивачем та відповідачем за спільні кошти від продажу однокімнатної квартири та частини кредитних коштів, відповідачка у 2002 році виїхала на заробітки до Іспанії, тому позивачка була змушена весь час здійснювати погашення кредиту одна та вчасно сплачувала всі комунальні послуги, не можуть бути покладені в основу судового рішення, так як вони суперечать належним письмовим доказам у справі ( квитанціям, заявам про одержання переказу, мані грамам та розрахункам самої позивачки), з яких вбачається, що грошові кошти на погашення платежів по кредиту та на сплату комунальних платежів по спірній квартирі присилались з Іспанії відповідачкою ОСОБА_4 на ім»я ОСОБА_5

Суд першої інстанції на вказані обставини увагу не звернув, наданим відповідачем та позивачем доказам в сукупності оцінки не надав та дійшов помилкового висновку про те, що більша частина витрат по погашенню платежів по кредитному договору лягли на ОСОБА_5.

Обґрунтовуючи свої висновки в цій частині, суд першої інстанції посилався на обставини, встановлені рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.05.2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_14, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користування майном шляхом зобов»язання звільнити житлове приміщення. Проте, обставини щодо набуття права власності на спірну квартиру та щодо погашення коштів по кредиту не були предметом спору у вказаній цивільній справі, а тому не могли досліджуватись судом. Предметом розгляду у даній справі було право користування відповідачів спірною квартирою. Ту обставину, що більша частина витрат по погашенню кредиту достроково лягала на ОСОБА_5, суд встановив з пояснень самої ОСОБА_5. Між тим, за змістом ст. 57 ЦПК України пояснення сторін може бути доказом у випадку допиту цієї особи як свідка. Зі змісту рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28.05.2015 року не вбачається, що ОСОБА_5 в ході розгляду справи була допитана в якості свідка.

Оскільки позивачем не було доведено використання належної їй частини отриманих від продажу однокімнатної квартири коштів на купівлю спірної квартири, не підтверджено наявність самостійного доходу і працевлаштування в період погашення кредиту, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив безпідставний та необґрунтований висновок про те, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за рахунок коштів, отриманих від спільної праці позивача та відповідача, та, відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про власність», є спільною власність сторін.

Той факт, що позивач та відповідач разом вселилися в придбану квартиру та проживали там протягом певного часу не може слугувати беззаперечним доказом того, що житло придбане за їх спільні кошти та в результаті їх спільної праці. Так, з досліджених в судовому засіданні доказів достовірно встановлено, що після придбання квартири 25 червня 2002 року, відповідач ОСОБА_4 проживала в спірній квартирі до листопада 2002 року, а після цього в період з листопада 2002 року по вересень 2014 року проживала і працювали в Іспанії, а тому не могла проживати з позивачем однією сім»єю та отримувати доходи за рахунок спільної праці.

Позивачем також не наведено обґрунтованих доводів щодо того, чому покупцем за договором купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 виступила лише ОСОБА_4. Доводи ОСОБА_5 про те, що вона не могла бути стороною за договором купівлі-продажу квартири, так як виступала поручителем за кредитним договором № 576-006/02Р є безпідставними, оскільки жодною нормою законодавства не встановлено відповідного обмеження.

Крім того, судом не було враховано, що правовідносини щодо набуття права власності на спірну квартиру виникли у 2002 році, тобто, до набуття чинності ЦК України 2004 року, а тому, застосуванню до правовідносин, що складись між сторонами підлягає ЦК України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 86 ЦК України ( в редакції 1963 року), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України « Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно вимог ст. 12 Закону України « Про власність», праця громадян є основою створення i примноження їх власності.

Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

У відповідності до вимог ст. 224 ЦК України ( в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов»язується передати майно у власність покупці, а покупець зобов»язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Підставою для набуття права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 є договір купівлі-продажу від 25 червня 2002 року, який є дійсним, відповідачем ОСОБА_5 в судовому порядку не оскаржувався та спорів щодо його правомірності на протязі більш ніж дванадцяти років з дня його укладення між сторонами не виникало.

Тобто, будучи обізнаною про існування відповідного договору від 25 червня 2002 року, на підставі якого відповідач ОСОБА_4 набула права власності на майно, на яке претендує і позивач, остання протягом тривалого часу не здійснювала будь - яких дій з метою визнання за нею права власності на вказане майно, про існування обставин, якими наразі обґрунтовує свої вимоги, не заявляла,у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для припинення права власності відповідача на спірне майно, оскільки таке право виникло на підставах, передбачених законом, не було оспореним та наразі є чинним.

За таких обставин, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Керуючись ст. ст. 86, 224 ЦК України ( в редакції 1963 року), Законом України « Про власність» ст.ст. 57, 60, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: