Дата документу 19.04.2016
ЄУ № 420/787/16-ц
Провадження №2-о/420/97/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Потапенко Р.Р.

за участю секретаря Гречаної Н.М.

заявника ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернулася до суду із заявою, в якій просить суд встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 28.09.2015 року в м. Луганськ. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 28.09.2015 року в м. Луганськ у віці 62 роки помер її чоловік ОСОБА_2 28.09.2015 року вона отримала лікарське свідоцтво про смерть чоловіка, згідно якого причиною смерті стали сепсис, множинні абсцеси нижніх кінцівок. Звернувшись до Відділу ДРАЦС Сєвєродонецького МУЮ з метою отримання свідоцтва про смерть чоловіка, їй було відмовлено, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України.

В судовому засіданні заявник підтримали свої заявлені вимоги з підстав, викладених в заяві.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення вимог заявника не заперечує.

Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку

Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції від 18.11.2015 року за вих. №3630/02.1.6-05, реєстрація смерті ОСОБА_2 за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть є неможливою, оскільки воно видане медичним закладом, розташованим на території непідконтрольній українській владі.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили, що ОСОБА_2 помер 28.09.2015 року і похований в м. Луганськ на цвинтарі Косіора.

В судовому засіданні досліджені наступні письмові документи.

З копії паспорту громадянина України серії ЕК № 936060, виданого 08.12.1998 року Артемівським РВ ЛМУ УМВС України в Луганській області, вбачається, що ОСОБА_2 народився 08.06.1953 року в м. Луганськ, та з 13.12.1993 року був зареєстрований за адресою: кв. Мирний, 2/172, м. Луганськ.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ЕД № 309781 від 02.01.1982 рокузаявник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,перебували у шлюбі, який зареєстрований 02.01.1982 року Артемівським відділом ЗАГСу, актовий запис № 3.

Замовлення на надання ритуальних послуг, видане салоном-магазином ритуальних послуг «Анубіс», підтверджує, що помер саме ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. З наданого документу також вбачається, що організацією та проведенням поховання померлого ОСОБА_2 займалася саме заявник ОСОБА_1 і це також свідчить про те, що помер та був похований саме її чоловік.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник надала лікарське свідоцтво про смерть № 874, видане 28.09.2015 року медичною установою, розташованою на окупованій території міським централізованим патологоанатомічним відділенням КЗ Луганської міської багатопрофільної лікарні № 8. Згідно вказаного свідоцтва про смерть, ОСОБА_2 помер 28.09.2015 року внаслідок сепсису, множинних абсцесів нижніх кінцівок.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідків.

Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, показами свідків, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті ОСОБА_2, який помер 28.09.2015 року, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 60, 88, 208, 212-215, 218, 234-235, 256-259, 367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, задовольнити.

Встановити, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянин України, який був зареєстрований за адресою: кв. МирнийАДРЕСА_1, м. Луганськ, Україна, помер 28 вересня 2015 року в м. Луганськ, Луганська область, Україна, у віці 62 роки, причина смерті сепсис, множинні абсцеси нижніх кінцівок.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: