Справа № 489/6342/15-ц
Номер провадження 2/489/169/16
РІШЕННЯ

Іменем України

19 квітня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач), третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання протиправним свідоцтва та скасування запису в державному реєстрі,

встановив

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири. Стверджує, що позивач помилялася з приводу природи спірного правочину, оскільки вважала, що сторони укладають договір довічного утримання. Вказує, ніяких коштів від відповідача не отримувала, сам договір не містить підпису позивача.

На цих підставах просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним і визнати за позивачем право власності на спірну квартиру, визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, визнати незаконним та відмінити запис №1621917 в державному реєстрі правочинів, здійснений 06.10.2006.

29.10.2015 до суду надійшло заперечення від відповідача, в якому він зазначає, що позивач усвідомлювала різницю між договором купівлі-продажу та договором довічного утримання. Питання про довічне утримання позивача ніколи сторонами не обговорювалося. Позивач виписалась з зазначеної квартири. Вказує, що до підписання договору купівлі-продажу нотаріуса ОСОБА_3 не знав.

17.02.2016 до суду від третьої особи - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 надійшло заперечення. Вказує, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки кожна із сторін однаково розуміла значення та природу укладання спірного правочину.

Позивач та її представники в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити його з підстав наведених в позовній заяві.

Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову, надав письмові заперечення.

Третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала, надала суду письмові заперечення.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.10.2006 (далі-договір) ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбав квартиру №31, за адресою: пр. Миру, 21-А в м. Миколаєві.

Відповідно до п. 2.1. Договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 9454 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.

17.11.2006 між сторонами у справі укладено договір найму №29, за яким відповідач надав позивачу у користування квартиру №31 за адресою: пр. Миру, 21-А в м. Миколаєві строком на 5 років.

Відповідно до Довідки № 2300 від 03.07.2015 відповідач зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та є володільцем особового рахунку.

Позивач знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 11.03.2015.

Згідно з Витягом з Державного реєстру від 06.10.2006 вказаний договір купівлі-продажу зареєстровано за №1621917.

Згідно з листом від 10.03.2016 Ленінський райвідділ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області повідомляє, що з позивач була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. З 17.11.2006 по 17.11.2011 власник житла ОСОБА_2 надає тимчасову згоду на реєстрацію на своїй житловій площі (за вказаною адресою) позивача. 11.03.2015 ОСОБА_2 звернувся з заявою про зняття з реєстраційного обліку гр. ОСОБА_1 11.03.2015 остання була знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Нормою ст. 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згiдно зi ст. 215 Цивiльного кодексу України пiдставою недiйсностi правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, якi встановленi частинами 13, 5 та 6 статтi 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу з підстав передбачених ст. 229 ЦК України. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що даний правочин був вчинений нею внаслідок помилки. Підписуючи договір вона вважала, що підписує договір довічного утримання. Крім того, вказує, що відповідачем не була проведена оплата згідно з договором.

Доводи позивача спростовуються сукупністю доказів долучених до матеріалів справи, виходячи з такого.

Позивач зверталась з аналогічним позовом на початку 2015 року та згодом подала заяву про залишення позову без розгляду (справа 489/2555/15-ц).

В спірному договорі зазначено, що сторони діяли добровільно, перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам'яті. Спірний договір підписаний позивачем.

Посилання позивача на те, що договір не має її підпису, а має лише зазначення прізвища, імені та по-батькові не є підставою для визнання договору недійсним. В паспорті позивача, в позовній заяві від 08.06.2015 та від 08.04.2015, а також в інших документах позивач як підпис зазначає своє прізвище. Окрім цього, факт укладення договору позивач не оспорює, а вказує лише, що помилилася щодо правової природи правочину.

В п. п. 2.1, 2.2. Договору підтверджуються факт повного розрахунку при підписанні договору. На питання приватного нотаріуса позивач вказала, що вона дійсно при укладенні договору сказала нотаріусу, що гроші за угодою отримала в повному обсязі.

Договір довічного утримання на відміну від договору купівлі-продажу не передбачає передачу коштів до або в момент укладення договору. Натомість договір довічного утримання чітко передбачає визначення в чому саме конкретно полягає утримання і сторони повинні були чітко обговорювати обсяг і періодичність надання продуктів харчування, лікування, прибирання в помешканні тощо. Позивач не вказувала на те, що у неї були конкретні домовленості з відповідачем або його родичами, а вказувала лише взагалі про утримання.

До матеріалів справи було додано відповідачем копії договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 20.07.2003, 06.11.1998, 12.07.2003, в яких позивач була стороною договору. Позивач в судовому засіданні не заперечувала, що раніше укладала договори купівлі-продажу нерухомості, тому суд приходить до висновку, що позивач мала досвід в укладенні договорів відчуження нерухомості.

Не можуть бути прийняті судом посилання позивача на те, що вона не розуміла українську мову тому помилилася щодо природи правочину, оскільки в назві договору вже міститься вказівка на суть договору, а саме купівля-продаж квартири, що зрозуміло навіть людині, яка не володіє українською мовою, а володіє російською, тим більше, що позивач мала досвід укладення договорів купівлі-продажу нерухомості.

Відповідач пояснив, що позивач збиралась виїхати на постійне місце проживання до Російської Федерації, однак поїхавши туди, повернулася, оскільки її близькі родичі до яких вона хотіла поїхати вмерли. Тому відповідач вирішив тимчасово пустити позивача проживати у квартиру уклавши з нею договір найму.

Позивач вказані обставини заперечила, однак на питання про виїзд на постійне місце проживання, підтвердила, що не виїхала, а лише оформляла документи для виїзду.

Відповідно до пояснень приватного нотаріуса ММНО ОСОБА_3, при вчиненні спірного правочину, нею було роз'яснено сторонам правові наслідки посвідчення саме договору купівлі-продажу. Вказує, що кожна із сторін розуміла значення та умови такого правочину.

В силу ст. ст. 10 ч. 3, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оцінюючи встановлені у справі обставини, надані сторонами докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не було доведено укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, як такого, що було вчиненого під впливом помилки.

Не знайшло свого підтвердження в судовому засідання і твердження про те, що позивач не отримувала коштів за договором і не ставила свого підпису під укладеним договором.

В своїх запереченнях відповідач просив суд застосувати строки позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки (ст. 257 ЦКУ)

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу квартири був підписаний 06.10.2006. Позивач звернувся до суду в вересні 2015 року. Суд приходить до висновку, що в даному випадку строк позовної давності обчислюється саме з моменту підписання договору сторонами. Підстави вважати, що позивач дізналася про своє порушене право пізніше на момент розгляду справи відсутні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач пропустила строк позовної давності, однак він не підлягає застосуванню, оскільки суд по суті справи не знайшов підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки вимоги про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, визнання недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, визнання незаконною та відміни запису №1621917 в державному реєстрі правочинів є похідними від визнання договору недійсним, то враховуючи, що суд не знайшов достатніх правових підстав для задоволення основної вимоги, не підлягають задоволенню й похідні від неї вимоги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання протиправним свідоцтва та скасування запису в державному реєстрі в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв