У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Хилевича С.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю і визнання права власності на ? частину квартири та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будівлі продуктового складу спільною сумісною власністю колишнього подружжя та визнання права власності на ? частину.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано нежитлову будівлю продуктового складу загальною площею 305,6 м.кв. (реєстраційний номер НОМЕР_1), яка розташована по АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину нежитлової будівлі продуктового складу загальною площею 305,6 м.кв. (реєстраційний номер майна НОМЕР_1), яка розташована по АДРЕСА_2.

Вважаючи дане рішення в частині задоволення зустрічного позову незаконним через порушення судом норм матеріального права, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги з покликанням на ст.ст. 256, 258, 268 ЦК України вказує, що жодною із зазначених норм закону не передбачено, що на вимоги про визнання права власності на частину майна, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя не поширюються норми щодо застосування позовної давності у три роки.

Зазначає, ОСОБА_2 ніколи не цікавилася нежитловою будівлею продуктового складу, яка розташована по АДРЕСА_2. З міркувань ОСОБА_2, які висловлювалися нею, зокрема, і в судовому засіданні, її права були порушені з часу укладення 26 березня 2010 року договору купівлі-продажу нежитлової будівлі продуктового складу, оскільки саме з того часу права ОСОБА_2 на вказану будівлю не визначалися.

Вважає, перебіг строку позовної давності почався з 26 березня 2010 року, часу укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі продуктового складу, а із зустрічним позовом ОСОБА_2 звернулася лише 03 лютого 2016 року.

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення в частині задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволення зустрічного позову, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що з 27 червня 2002 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2

Рішенням Сарненського районного суду від 21 грудня 2012 року шлюб між ними розірвано.

За час шлюбу, 03 серпня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області, ними була куплена квартира АДРЕСА_1; та за договором купівлі-продажу НОМЕР_2 від 26 березня 2013 року, нежитлова будівля продуктового складу, загальною площею 305,6 кв.м. по АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю і визнання права власності на ? частину квартири рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання будівлі продуктового складу АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та визнання за нею права власності на ? його частину також підлягають задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено, що будівля продуктового складу за вказаною адресою була придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2010 року, який було посвідчено нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу, під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1)майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності;

2)майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо докази відсутні або їх недостатньо, майно, набуте за час шлюбу, вважатиметься спільним майном подружжя.

Тому районний суд вирішуючи питання щодо нежитлової будівлі продуктового складу прийшов до правильного висновку, що спірна будівля була придбана у період шлюбу та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний факт підтверджений матеріалами справи.

За змістом ч.2 ст. 372 ЦК України та ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції з приводу незастосування строків позовної давності до вимог про визнання права власності на частину майна.

Частиною другою статті 72 СК України визначено, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно з частиною третьою статті 72 СК України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коди особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Звертаючись із зустрічним позовом ОСОБА_2 обрала спосіб захисту свого права, визначений п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України визнання права.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, то власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності.

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом стосуються визнання права власності на частину майна, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя і на такі вимоги не поширюються правові норми, якими врегульовуються спори щодо поділу майна подружжя, в тому числі не застосовується позовна давність у три роки.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

З врахуванням вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановленні обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня проголошення ухвали апеляційної інстанції в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: С.В. Хилевич

А.М. Шеремет