У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Несмянович Вероніка Іванівна, реєстраційна служба Луцького районного управління юстиції, управління Держземагенства у Луцькому районі, про визнання договору іпотеки недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», поданою його представником ЦьвокомБогданом Ігоровичем, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ПАТ «Універсал Банк» звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 30 травня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 130 000 доларів США, кінцевим терміном повернення якого є 10 травня 2034 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня і між тими ж сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 7 листопада 2011 року стягнуто зі ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 1 045 978,63 грн.

21 листопада 2012 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань станом на 15 квітня 2013 року утворилась заборгованість в сумі 146 404,96 доларів США, у зв'язку з чим банк просив у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом, який згодом уточнила, і остаточно просила визнати недійсним договір іпотеки.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 16 березня 2007 року вона проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3, що встановлено рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2012 року. Під час спільного проживання та за спільні кошти вони придбали житловий будинок по АДРЕСА_1. 30 травня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1, однак вона своєї згоди на передачу будинку в іпотеку не давала.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2014 року, у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 30 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк»» та ОСОБА_3

Зобов'язано приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Несмянович В.І. здійснити державну реєстрацію вилучення заборони відчуження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна і вилучити відповідний запис про заборону відчуження житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1000 га за цією ж адресою.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 травня 2014 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права; просить ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного - відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 30 травня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 130 000 доларів США, кінцевим терміном повернення якого є 10 травня 2034 року.

Того ж дня і між тими ж сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 7 листопада 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 1 045 978,63 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2012 року встановлено факт спільного проживання як чоловіка та дружини ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з березня 2007 року.

21 листопада 2012 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 15 квітня 2013 року утворилась заборгованість у сумі 146 404,96 доларів США, яка складається з: 128 678,17 доларів США заборгованості за кредитом; 17 348,24 доларів США - заборгованості за процентами; 378,55 доларів США - підвищених процентів.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з березня 2007 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, а відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. Частина друга ст. 6 Закону України «Про іпотеку» та ст. 578 ЦК України можливість передачі майна, що є у спільній власності, в іпотеку (заставу) встановлює лише за умови нотаріально посвідченої згоди на таку передачу всіх співвласників. Договір іпотеки є недійсним, нотаріально посвідченої згоди на передачу майна в іпотеку ОСОБА_4 не давала.

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Це ж випливає і з положень ч. 2 ст. 369 ЦК України та частини 3 статті 65 СК України, на підставі яких для укладення одним із подружжя договору, що потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦПК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який уклав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Проте таких обставин суди попередніх інстанцій не встановили.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть бути визнані законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», подану його представником ЦьвокомБогданом Ігоровичем, задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко М.І.Наумчук