18.04.2016 Справа № 127/5078/15-ц
Провадження № 2/127/527/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Іщук Т.П.,

при секретарях Коваленко Д.І., Гусар Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсною довіреності, витребування автомобіля та відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсною довіреності від 28 березня 2013 року, витребування автомобіля та солідарного стягнення моральної шкоди. Позов мотивований тим, що автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI», 2005 року випуску, пасажирський-В, кузов № НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2, належить на праві власності позивачу ОСОБА_2 Зазначений автомобіль знаходився у володінні ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 05 серпня 2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7, та довіреності, посвідченої 16 червня 2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованими в реєстрі за № 1451 та № 2899 відповідно. В березні 2013 року ОСОБА_3 шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_1 заволодів зазначеним автомобілем, про що до ЄРДР за №0000178 від 15 лютого 2014 року внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України. Надалі на підставі довіреності ОСОБА_2, посвідченої 28 березня 2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованої в реєстрі за № 2624, автомобіль знятий 29 березня 2013 року ОСОБА_4 з обліку для реалізації. Позивач ОСОБА_2 вказує, що довіреність від 28 березня 2013 року ним не видавалась, підпис який в ній міститься здійснено не ним, а тому з посиланням на положення ст. ст. 203, 205 ЦК України вважає її недійсною, адже правочин вчинений у порушення його волевиявлення та закону. Позивачі вказують, що на даний час автомобіль перебуває на обліку в ВРЕВ м. Миколаїв та зареєстрований за ОСОБА_9, який на їх думку не може бути власником, оскільки автомобіль вибув з володіння позивачів поза їх волею, та з посиланням на положення ст. ст. 330, 338 ЦК України зазначають про наявність підстав для його витребування. Одночасно позивачі вказують про те, що діями відповідачів їм завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, які вони зазнали у звязку із незаконним позбавленням права володіння автомобілем, розмір якої позивачі оцінили в 30000,00 грн. За наведеного, позивачі просять визнати недійсною довіреність від імені ОСОБА_2, посвідчену 28 березня 2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6М, витребувати від ОСОБА_5 на користь позивачів автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI», 2005 року випуску, стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь позивачів моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн. та понесені судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 Якименко - ОСОБА_10 позовні вимоги підтримала на підставах, викладених в позовній заяві, та просила позов задовольнити. При цьому вказувала про скасування постанови про закриття кримінального провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 надав свої письмові заперечення, в яких зазначив, що первинним власником автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI», державний номер НОМЕР_3, був позивач ОСОБА_2 05 серпня 2011 року ОСОБА_11 надав право ОСОБА_1 бути представником з приводу розпорядження автомобілем відповідно до нотаріально посвідченої довіреності, а тому ОСОБА_1 не є власником автомобіля та не може бути позивачем по данній справі. ОСОБА_5 вважає себе добросовісним набувачем та власником спірного автомобіля. При цьому вказує, що автомобіль ОСОБА_2 не був загублений або викрадений. Доказів позивачами про це не надано. Крім того, зазначив, про те, що взагалі не зрозуміло в якому причинно-наслідковому звязку знаходяться дії ОСОБА_3, стосовно якого зареєстроване кримінальне провадження, щодо майна ОСОБА_2, який надав довіреність ОСОБА_4 За наведеного просив у задоволенні позову відмовити. Не дивлячись на своє клопотання про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, відповідач в судові засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_12 заперечував щодо задоволення вимог до ОСОБА_3, вказуючи, що жодних неправомірних дій останній не вчиняв, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існували досить довірливі відносини, в протилежному не існувало би розписки про отримання коштів від 19 листопада 2013 року, а також посилався на постанову про закриття кримінального провадження від 23 березня 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI» для продажу, який в свою чергу передав його своєму знайомому із м.Хмельницького. Оскільки останній не повернув вказаний автомобіль, то ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 автомобіль ВАЗ 2102, а також частково розплатився.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_6 у судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи відповідно до положень ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ЦК України щодо захисту судом цивільного права.

Відповідно до ст. 244, 245 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Судом встановлено, що відповідно до довіреності від 16 червня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованої в реєстрі за №2899, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_14, ОСОБА_15 розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу сер. САЕ 571163 від 08 квітня 2011 року транспортним засобом «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI», випуску 2005 року, пасажирський-В, кузов №WDF6833, реєстраційний номер НОМЕР_2. Довіреність видана строком на 5 років з правом передоручення і дійсна до 16 червня 2016 року (а. с. 9, т.1).

Відповідно до ч. 2 ст. 245 ЦК України, довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до довіреності від 05 серпня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованої в реєстрі за №1451, ОСОБА_13, діючи на підставі довіреності від 16 червня 2011 року від імені ОСОБА_2, уповноважив ОСОБА_16 та ОСОБА_1 розпоряджатись від імені ОСОБА_2, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу сер. САЕ 571163 від 08 квітня 2011 року, транспортним засобом «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI», випуску 2005 року, пасажирський-В, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2. Довіреність дійсна до 16 червня 2016 року (а. с. 8, т.1).

В матеріалах справи міститься другий примірник довіреності від 28 березня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованої в реєстрі за №2624, відповідно до якої ОСОБА_11 уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу сер. САЕ 571163 від 08 квітня 2011 року транспортним засобом «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI», випуску 2005 року, пасажирський-В, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2. Довіреність дійсна до 28 березя 2016 року з правом передоручення. Зазначена довіреність в розділі «підпис» містить здійснений від руки запис «Важов» та підпис (а. с. 216, т.1).

Заявляючи позовну вимогу про недійсність довіреності від 28 березня 2013 року, позивачі обґрунтовують таку вимогу тим, що зміст правочину суперечить актам цивільного законодавства, зокрема положенням визначеним ЦК України щодо його письмової форми, адже позивач ОСОБА_2 не підписував зазначену довіреність, та вказане не відповідає його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2015 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 щодо призначення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення чи виконаний підпис ОСОБА_2 в довіреності від 28 березня 2013 року (а. с. 197, т.1).

Відповідно до висновку експерта НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області від 12 жовтня 2015 року № 340-П, підпис від імені ОСОБА_2 у довіреності, що посвідчена 28 березня 2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрована в реєстрі за №2624, виконаний не гр. ОСОБА_2, а іншою особою (а. с. 26-31, т.2).

Суд бере до уваги, що довіреність є одностороннім правочином, а тому на неї, як на цивільний правочин, розповсюджується загальні вимоги закону щодо правочинів, зокрема і визнання її недійсною.

Враховуючи висновок експертизи, суд приходить до висновку про те, що в момент укладання довіреності від 28 березня 2015 року порушено загальні вимоги, необхідні для її чинності, зокрема визначених ч. 3 ст. 203 ЦК України, адже правочин не відповідає внутрішній волі ОСОБА_11Є та його волевиявленню (уповноваження саме ОСОБА_4 на розпорядження автомобілем), що є самостійною підставою для нечинності правочину, а тому вимога щодо визнання довіреності недійсною підлягає задоволенню.

При цьому, суд вважає, що належним позивачем щодо цієї вимоги є саме ОСОБА_11

Позивачами також предявлено вимогу про витребування у відповідача ОСОБА_5 на їх користь автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI».

Судом встановлено, що за заявою ОСОБА_1 від 14 лютого 2014 року до ЄРДР за № 0000178 15 лютого 2014 року внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України відносно ОСОБА_3, який в березні 2013 року шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_1, під приводом використання у власних інтересах заволодів автомобілем «Мерседес-Бенс Віто», чим спричинив останьому матеріальну шкоду, що підтверджується відповідним витягом з кримінального провадження від 19 березня 2014 року (а. с. 11, т.1).

Відповідно до реєстраційної картки на транспортний засіб станом на 03.11.2014 року, автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI» випуску 2005 року, пасажирський-В, білого кольору, кузов № НОМЕР_1 з 03 вересня 2013 року має державний номер НОМЕР_3. Попередній номерний знак НОМЕР_4. Власником є ОСОБА_5 Підстава реєстрації довідка-рахунок № ААВ481021 від 28 серпня 2013 року (а. с. 14, т. 1).

Відповідно до довідки-рахунку від 28 серпня 2013 року сер ААВ № 481021, ОСОБА_5 придбав у Запорізькій філії ТОВ «Національна експертно-правова група» автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI», кузов № НОМЕР_1 (а. с. 76, т.1).

Відповідно до ст. ст. 3, 10 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обгрунтовуючи вимоги про витребування автомобіля, позивачі посилаються на положення ст. 330 та ст. 388 ЦК України, відповідно до яких, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК, добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Тобто для витребування майна від добросовісного набувача необхідна наявність однієї з трьох умов, визначених ч. 1 ст. 388 ЦК України, крім того таке майно повинно набуте останнім за відплатним договором та таке майно може бути витребуване власником майна.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується письмовими доказами, що відповідач ОСОБА_5 набув право власності на автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI», кузов № НОМЕР_1 за відплатним договором, а саме за 102530,00 грн., що підтверджено довідкою-рахунком від 28 серпня 2013 року. Одночасно суд зважає, що добросовісність набувача презюмується. Судом не встановлено, що ОСОБА_5 на момент придбання автомобіля знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, а отже ОСОБА_5 є добросовісним набувачем.

Разом з тим, суд бере до уваги, що позивачами не доведено, що спірний автомобіль вибув з їх володіння не з їхньої волі іншим шляхом, саме на вказану обставину посилаються позивачі.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_2 видав довіреність та уповноважив ОСОБА_1 на розпорядження автомобілем. Відповідно до ст.244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. При цьому, суд критично ставиться до твердження про те, що автомобіль вибув з володіння не з їхньої волі шляхом обману. Твердження про те, що автомобілем в березні 2013 року шляхом обману заволодів ОСОБА_3, зловживаючи довірою ОСОБА_1, не підтвердженні належними доказами. Витяг з ЄРДР щодо кримінального провадження відносно ОСОБА_3 не є підтвердженням такого, як і постанова про скасування постанови про закриття кримінального провадження. Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 2 КК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. За відсутності обвинувального вироку, що доводить вину ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення стосовно майна ОСОБА_2, що набрав законної сили, твердження позивачів є безпідставним. Крім того суд зауважує, що зі слів позивачів, кримінальне правопорушення вчинене в березні 2013 року, при цьому із заявою про злочин до правоохоронних органів ОСОБА_1 звернувся майже через рік, а саме в лютому 2014 року. До того ж суд звертає увагу на наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_17 в цей час цивільно-правових відносин, зокрема щодо позики. Не спростовано позивачами і пояснення відповідача ОСОБА_17 щодо часткового розрахунку з ОСОБА_18 за вказаний автомобіль. Суд зауважує, що власник несе ризики вибору контраганета якому він вирішив довірити своє майно. Якщо він неналежним чином поставився до вибору особи, яка б заслуговувала його довіру, то він позбавляється права вимагати повернення речей від добросовісного набувача, однак він має право вимагати відшкодовувати збитків від особи, яка не виправдала його довіру.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивачів про те, що спірний автомобіль вибув з володіння власника поза його волею саме у звязку із укладанням довіреності від 28 березня 2013 року, яка визнана судом недійсною, та, що момент вибуття автомобіля з володіння пов'язанний саме з оспорюваною довіреністю. В судовому засіданні встановлено обставину наявності довіреності від 28 березня 2013 року на ім'я ОСОБА_4, Натомість, позивачами не доведено, що надалі ОСОБА_5 придбав спірний автомобіль саме в результаті укладання довіреності від 28 березня 2013 року, тобто не доведено причинно-наслідковий зв'язок між обставинами укладання довіреності та придбанням автомобіля ОСОБА_5

За наведеного, суд приходить до висновку про те, що позивачами не доведено обставини вибуття з володіння спірного транспортного засобу поза волею, а як наслідок і відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про витребування автомобіля у ОСОБА_5

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 23, ч. 3 ст. 386 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України.

З наведеного вбачається, що наслідком визнання правочину недійсним може бути реституція та відшкодування збитків та моральної шкоди, які суд розглядає з додержанням принципу диспозитивності, визначеного ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому відшкодування збитків та моральної шкоди здійснює винна сторона.

Обгрунтовуючи наявність моральної шкоди позивачі зазначають про протиправність дій щодо незаконного позбавлення права володіння автомобілем. Довіреність від 28 березня 2013 року видана від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_4, яка визнана судом недійсною, порушувала права власника майна, а саме право на розпорядження автомобілем «MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI». Однак, суд бере до уваги те, що позивачами не доведено обставину вибуття автомобіля з володіння саме в результаті наявної довіреності від 28 березня 2013 року, так і протиправності дій щодо вибуття автомобіля з володіння власника, а тому вимога про відшкодування моральної шкоди задовленню не підлягає. При цьому суд звертає увагу, що позивачі не розмежовують індивідуальність кожного із них щодо завдання кожному шкоди та вказують на спільність дій відповідачів щодо її завдання, однак даного не доведено. Слід також звернути увагу, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не є стороною оспорюваного правочину, який визнано недійсним. Крім того, суд зауважує, що відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нотаріуси, яким у данному випадку є ОСОБА_6, що посвідчував правочини, залучається до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. До того ж слід відмітити, що позивачами і не обґрунтовано розмір спільно заявленої моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн., з яких міркувань вони виходили визначаючи такий розмір та не надано доказів, якими це підтверджується, як то передбачено п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди».

За наведеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 79, 88 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема і витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що судом частково задоволені позовні вимоги, а саме про визнання недійсною довіреності від 28 березня 2013 року, з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений ним в цій частині розмір судового збору за вимогу немайнового характеру станом на день подання позову, тобто на 20 березня 2015 року, а саме 121,80 грн. Щодо стягнення судового збору на користь позивача ОСОБА_1, то суд зазначає, що останній не є стороною правочину, який судом визнано недійсним та не є власником майна, стосовно якого укладалась довіреність, а тому відсутні правові підстави для стягнення судового збору при задоволенні цієї вимоги на користь ОСОБА_1 Відповідно на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню і витрати, повязані з проведеннюм судової експертизи в розмірі 900,48 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.203, 215, 216, 388 ЦК України, ст.ст. 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсною довіреність від 28 березня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованої в реєстрі за № 2624.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, судовий збір в розмірі 121,80 грн. та 900,48 грн. витрат, повязаних з проведенням судової експертизи.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний термін з дня його проголошення.

Суддя: