Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №2-10/11
Провадження №22ц/778/2420/16 Головуючий у 1 інстанції: Ярош С.О.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Каракуші К.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Стрелець Л.Г.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» в особі філії «Запорізьке регіональне управління» АТ «Банк Фінанси та кредит» на ухвалу Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 06 квітня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_4 на протиправність дій державного виконавця відділу державної виконавчої служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та кредит» в особі філії «Запорізьке регіональне управління» АТ «Банк Фінанси та кредит»,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся зі скаргою на протиправність протиправних дій державного виконавця, яку уточнював. У скарзі посилався на те, що в провадженні відділу державної виконавчої служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області перебуває зведене виконавче провадження від 07.10.2015 року за виконавчим листом №2-10/11, виданим 09.06.2011 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області, про стягнення з нього на користь ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" боргу за кредитним договором в сумі 1114060,54 грн. З листа відділу державної виконавчої служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області йому стало відомо, що 18.01.2016 року складено опис та накладено арешт на заборону відчуження будівель за адресою: АДРЕСА_1, які знаходяться в іпотеці. Вважає, що такі дії державного виконавця є протиправними, оскільки суперечать вимогам ст.19 Конституції України, ч.8 ст.54, ст.39 Закону України "Про іпотеку", так як рішенням суду не було звернуто стягнення на предмет іпотеки, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", відповідно до якого не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки за споживчими кредитами в іноземній валюті за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, так як житловий будинок АДРЕСА_1, перебуває в іпотеці і використовується як місце постійного проживання інших осіб, в тому числі і неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати протиправними дії старшого державного виконавця Латниченко О.І. та скасувати акт опису та арешту майна від 18.01.2016 року за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 06 квітня 2016 року скарга задоволена частково.

Визнано незаконним та скасовано акт опису та арешту майна від 18 січня 2016 року, складений старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області Латниченко О.І. при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 49227851. В задоволені решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ПАТ«Банк Фінанси та кредит» в особі філії «Запорізьке регіональне управління» АТ «Банк Фінанси та кредит» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні скарги.

В судове засідання апеляційного суду представник Відділу державної виконавчої служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області, який належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, не з'явився, у письмових поясненнях на апеляційну скаргу просив розгляд справи проводити без його участі, що у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ«Банк Фінанси та кредит» - Петріванової Ю.А., представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Задовольняючи частково скаргу та визнаючи акт опису та арешту майна складеного 18 січня 2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області при примусовому виконанні зведеного виконавче провадження № 49227851 суд першої інстанції виходив з того, що його складено з порушенням вимог ч.8 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Проте погодитися з такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч.8 ст.54 Закону України "Про виконавче провадження" примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням Закону України "Про іпотеку".

Стаття 39 Закону України "Про іпотеку" передбачає реалізацію предмета іпотеки за рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні відділу державної виконавчої служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області знаходиться зведене виконавчого провадження № 49227851, в тому числі з примусового виконання виконавчого листа № 2-10/11 від 09.06.2011 року виданого Гуляйпільським районним судом Запорізької області про стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_9 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 114 060,54 грн., а також інших виконавчих листів, загальна сума стягнення становить 1 130 802,54грн.

Оскаржувані дії державного виконавця щодо опису та арешту нерухомого майна, вчинені в рамках вказаного зведеного виконавчого провадження № 49227851 (а.с.11-12).

Висновок суду першої інстанції про відсутність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути підставою для скасування акта опису та арешту майна, оскільки суд застосував до спірних правовідносин ст.39 Закону України «Про іпотеку», яка не поширюється на ці правовідносини, про що зазначено у правовій позиції, що викладена у Постанові Верховного Суду України по справі № 6-238цс14 від 04 лютого 2015 року, яка у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою, і її зміст полягає у наступному.

Відповідно до статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Права і обов'язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України "Про виконавче провадження".

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

Підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження є, зокрема, заява стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частина перша статті 19 цього Закону).

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

У разі, якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій (частина перша статті 33 Закону україни "Про виконавче провадження").

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" на майно, яке перебуває в іпотеці, та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього закону) допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Стаття 44 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження").

За положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку".

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону україни "Про іпотеку").

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України "Про іпотеку" та частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку").

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами спеціального Закону України "Про іпотеку".

З матеріалів вказаної справи вбачається, що державним виконавцем вчинялися дії з виконання судового рішеня про стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі на користь іпотекодержателя, а не з виконання судового рішення чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку". Тому суд першої інстанції не врахував, що у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України "Про виконавче провадження". У зв'язку із цим суд безпідставно застосував до спірних правовідносин норми Закону України "Про іпотеку", що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, суд першої інстанції хоча і посилався на правову позицію Верховного Суду України викладену у справі №6-28цс15 від 18 листопада 2015 року, проте не застосував її зміст до спірних правовідносин, оскільки за цією правовою позицією норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем.

Розглядаючи скаргу, суд першої інстанції допустився порушень і норм процесуального права, які унеможливлюють прийняття рішення за скаргою боржника судом апеляційної інстанції за результатом розгляду апеляційної скарги стягувача.

У п. 3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" судам роз'яснено, що приписами статті 33 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що кілька відкритих виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника об'єднуються у зведене виконавче провадження і судам необхідно враховувати, що всі справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) з метою виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконавчі провадження щодо виконання рішень судів різних юрисдикцій та/чи рішень інших органів (посадових осіб), належать до юрисдикції адміністративних судів, навіть у разі, коли у зведеному виконавчому провадженні відсутнє виконавче провадження з примусового виконання рішення адміністративного суду.

Розглядаючи скаргу, суд першої інстанції не з'ясував, рішення яких судів щодо боржника об'єднані у зведене виконавче провадження, чи підлягає скарга розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин оскаржувану ухвалу не можна визнати такою, що постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому вона на підставі п.3 ст.312 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» в особі філії «Запорізьке регіональне управління» АТ «Банк Фінанси та кредит» задовольнити частково.

Ухвалу Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 06 квітня 2016 року у цій справі скасувати, питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Головуючий:

Судді: