АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1207/16 Головуючий 1 інст. Покальчук Ю.М.
Справа № 631/1181/15-ц
Категорія: договір кредиту Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Гуцал Л.В., Кірсанової Л.І.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною

скаргою ОСОБА_1 представника Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» на заочне рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и л а:

В липні 2015 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») в особі свого представника ОСОБА_4 звернулося у суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування представник позивача вказав, що 05 серпня 2006 року укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника № DNH4ТР75421503, в якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), тарифами складає між банком та позичальником кредитно-заставний договір.

Згідно з умовами зазначеного договору Закрите акціонерне товариство ОСОБА_2 «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк»), змінене на ПАТ КБ «Приватбанк», надало ОСОБА_3 кредит в розмірі 2 529 грн. 80 коп. зі сплатою відсотків у розмірі 25,08% на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 05 серпня 2008 року.

Пунктом 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в пять років.

Оскільки відповідач належним чином не виконав своїх грошових зобовязань, просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 52 690 грн. 63 коп. станом на 18 червня 2015 року (2 126 грн. 01 коп. заборгованість за кредитом; 14 518 грн. 92 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 33 060 грн. 43 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина); 2 485 грн. 27 коп. штраф (процентна складова) та 526 грн. 91 коп. судового збору.

Заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 представник ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що рішення постановлено за відсутності заяви про застосування строку позовної давності, без врахування правових позицій, що містяться в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15, від 20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13, і розяснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» та Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України від 16 січня 2013 року № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності».

Відповідач з заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не звертався, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надав.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права.

За статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Матеріали справи свідчать, що 05 серпня 2006 року укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника № DNH4ТР75421503, в якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), тарифами складає між банком та позичальником кредитно-заставний договір.

Згідно з умовами зазначеного договору ЗАТ КБ «Приватбанк», змінене на ПАТ КБ «Приватбанк», надало ОСОБА_3 кредит в розмірі 2 529 грн. 80 коп. зі сплатою відсотків у розмірі 25,08% на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 05 серпня 2008 року.

Пунктом 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в пять років.

Відповідач належним чином не виконав своїх грошових зобовязань, у звязку з чим станом на 18 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 52 690 грн. 63 коп. (2 126 грн. 01 коп. заборгованість за кредитом; 14 518 грн. 92 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 33 060 грн. 43 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина); 2 485 грн. 27 коп. штраф (процентна складова) та 526 грн. 91 коп. судового збору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені субєктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходяч з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу У ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власної ініціативи не має права застосовувати позовну давність.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15, яка відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для суду.

Останній платіж відповідачем зроблено 29 вересня 2006 року. Ця обставина сторонами не оспорюється.

Отже, у ПАТ «КБ «Приватбанк» виникло право предявити вимогу до боржника про виконання порушеного зобовязання щодо повернення кредиту, починаючи з 30 вересня 2006 року протягом наступних пяти років. Проте позов предявлено лише 13 липня 2015 року, тобто після сплину строку позовної давності, встановленої законом.

По даній справі рішення ухвалено за правилами глави 8 ЦПК України «Заочний розгляд справи».

Заява відповідача про застосування строку позовної давності в матеріалах справи відсутня. Не заявлено ним про застосування строку позовної давності і в суді апеляційної інстанції.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника позивача відкрито 15 січня 2016 року.

Згідно частини 1 статті 303-1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції протягом пятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

Справа призначалась до розгляду в суді апеляційної інстанції неодноразово. ОСОБА_3 від отримання повісток ухиляється.

Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Враховуючи те, що справа неодноразово відкладалася у звязку з неявкою в судове засідання відповідача, який недобросовісно здійснює свої процесуальні права і виконує процесуальні обовязки, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу за його відсутності. Це не позбавляє ОСОБА_3 можливості звернутися з заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції та заявити про застосування строку позовної давності.

Згідно наданого розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» нарахував пеню в розмірі 33 060 грн. 43 коп., а заборгованість по сплаті кредиту становить суму в розмірі 2 126 грн. 01 коп.

Отже, розмір пені перевищує розмір боргового зобовязання.

За змістом частини 3 статті 551 ЦК України зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Крім того, за наявності для цього підстав суд згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК України повинен розяснити боржнику таке право.

Істотним обставинами в розумінні частини 4 статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання).

Враховуючи зазначені положення норм матеріального закону, судова колегія вважає за необхідне зменшити розмір пені, що підлягає стягненню на користь позивача, з 33 060 грн. 43 коп. до 2 126 грн. 01 коп.

З огляду на це, підстав для відмови в позові немає.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 05 серпня 2006 року в загальному розмірі 21 756 грн. 21 коп. (2 126 грн. 01 коп. заборгованість за кредитом; 14 518 грн. 92 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 126 грн. 01 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина); 2 485 грн. 27 коп. штраф (процентна складова).

За правилами частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджену судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки судові витрати документально підтверджені, позов підлягає частковому задоволенню, сума судового збору в розмірі 217 грн. 56 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з підстав, передбачених частиною 1 статті 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» задовольнити.

Заочне рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» суму заборгованості в розмірі 21 756 грн. 21 коп. (двадцять одна тисяча сімсот пятдесят шість грн. 21 коп.) та 217 грн. 56 коп. (двісті сімнадцять грн. 56 коп.) судового збору.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Л.В.Гуцал

ОСОБА_5