У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоМартинюка В.І.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Попович О.В.,
Остапчука Д.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Рівненської області в інтересах Фонду державного майна України, Відкритого акціонерного товариства «Рівненський завод тракторних агрегатів» до ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Рівненської області на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року та касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року заступник прокурора Рівненської області в інтересах Фонду державного майна України, Відкритого акціонерного товариства «Рівненський завод тракторних агрегатів» (далі - ВАТ «РЗТА») звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 08 жовтня 2012 року між фізичною особою − підприємцем ОСОБА_7 та Приватним підприємством «Альфа-Сек'юріті» (далі - ПП «Альфа-Сек'юріті») укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: будівлі цеху АДРЕСА_1.

У договорі було зазначено, що вказані будівлі належать ОСОБА_7 на підставі ухвали господарського суду Рівненської області від 23 червня 2010 року у справі про затвердження мирової угоди між ОСОБА_7 та ВАТ «РЗТА», однак вказану ухвалу було скасовано ухвалою господарського суду Рівненської області від 24 березня 2011 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, яка залишена в силі постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11 травня 2011 року та постановою Вищого господарського суду України від 20 липня 2011 року.

24 грудня 2012 року право власності на вказані будівлі зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Багерт» (далі - ТОВ «Багерт») як внесок ПП «Альфа-Сек'юріті» у статутний капітал товариства.

10 січня 2013 року загальними зборами учасників ТОВ «Багерт» задоволено заяву ОСОБА_6 про вихід з товариства, у зв'язку з чим його виключено з членів товариства та повернуто вклад у натурі нерухомим майном, а саме будівлями цеху АДРЕСА_1, право власності на які ОСОБА_6 зареєстрував за собою 14 лютого 2013 року.

Вважаючи, що зазначене нерухоме майно вибуло від ВАТ «РЗТА» незаконно, заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, ВАТ «РЗТА» просив витребувати майно з незаконного володіння ОСОБА_6 та визнати за ВАТ «РЗТА» право власності на будівлі цеху АДРЕСА_1, загальною площею 8 576,7 кв. м, балансовою вартістю 3,1 млн грн, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2015 року скасовано, позов задоволено частково. Витребуваного з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 майно ВАТ «РЗТА», а саме: будівлю цеху АДРЕСА_1, загальною площею 8 576,7 кв. м, балансовою вартістю 3,1 млн грн, що знаходяться по АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Рівненської області, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційних скарг, вважає, що касаційна скарга першого заступника прокурора Рівненської області має бути задоволена частково, касаційна скарга ОСОБА_6 - задоволена повністю.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем і на час укладення мирової угоди між ВАТ «РЗТА» та ОСОБА_7 сума угоди не перевищувала 1 % балансової вартості активів позивача, а накладений арешт у справі про банкрутство ВАТ «РЗТА» не свідчить про відсутність волі товариства на здійснення правомочностей щодо розпорядження спірним нерухомим майном на користь ОСОБА_7

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, апеляційний суд вважав, що волі власника, зокрема держави в особі Фонду державного майна України, як основного акціонера товариства, та погодження розпорядника майна на його відчуження, не було, на все майно товариства було накладено арешт, який на частину відчужуваного майна не знімався, тому спірне нерухоме майно підлягає поверненню ВАТ «РЗТА» з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 Оскільки рішення господарських судів та право товариства на витребування майна з чужого незаконного володіння підтверджують право власності на нього ВАТ «РЗТА», підстави повторно підтверджувати право власника на витребуване майно у цій частині відсутні.

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначені вимогу закону апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що ухвалою господарського суду Рівненської області від 23 червня 2010 року затверджено мирову угоду між приватним підприємцем ОСОБА_7 та ВАТ «РЗТА», згідно з якою ВАТ «РЗТА» визнало існування заборгованості перед ОСОБА_7, що на момент укладення мирової угоди склала 364 703 грн. На рахунок зазначеної суми заборгованості ВАТ «РЗТА» передало ОСОБА_7 нерухоме майно, у тому числі й будівлю АДРЕСА_1 вартістю (а. с. 7−10).

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2010 року зобов'язано Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації вчинити дії щодо реєстрації права власності на будівлю АДРЕСА_1, за приватним підприємцем ОСОБА_7 (а. с. 165−169).

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 24 березня 2011 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11 травня 2011 року та постановою Вищого господарського суду України від 20 липня 2011 року, задоволено заяву ВАТ «РЗТА» про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами ухвали господарського суду Рівненської області від 23 червня 2010 року. Ухвалу господарського суду Рівненської області від 23 червня 2010 року скасовано, справу призначено до розгляду (а. с. 11−23).

Зазначеною ухвалою встановлено, що ухвалою господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2003 року порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ «РЗТА». Органом, уповноваженим управляти корпоративними правами держави, є Фонд державного майна України. Ухвалою господарського суду Рівненської області від 07 липня 2006 року Фонд державного майна України залучений до участі у справі. Також вказаною ухвалою вжиті заходи забезпечення вимог кредиторів та накладено арешт на все майно ВАТ «РЗТА». Ухвалою господарського суду Рівненської області від 21 січня 2004 року у справі ВАТ «РЗТА» введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено Ґонтар Н.Б. розпорядником майна боржника. ВАТ «РЗТА», затверджуючи мирову угоду, повинен був погодити її з розпорядником майна. ВАТ «РЗТА» не звертався до розпорядника майна ВАТ «РЗТА» із заявою чи будь-яким іншим повідомленням щодо погодження на відчуження власних активів для погашення заборгованості перед ОСОБА_7 через укладення мирової угоди. Не зверталося ВАТ «РЗТА» і до Фонду державного майна України з питанням погодження Фондом оцінки та відчуження майна ВАТ «РЗТА».

08 жовтня 2012 року ОСОБА_7 відчужила спірне нерухоме майно ПП «Альфа-Сек'юріті» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу КострикінимВ.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 2571.

24 грудня 2012 року право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ТОВ «Багерт», у зв'язку з тим, що ПП «Альфа-Сек'юріті» відчужило майно ТОВ «Багерт», як внесок у статутний капітал, в обмін на що отримало корпоративні права у вказаному підприємстві (а. с. 30).

10 січня 2013 року за рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Багерт» про виділ частки в майні товариства у натурі, при виході з числа учасників товариства майно набув ОСОБА_6 (а. с. 24, 25).

23 січня 2013 року ОСОБА_6 зареєстрував своє право власності на будівлю АДРЕСА_1 (а. с. 28).

22 липня 2013 року загальними зборами ТОВ «Багерт» прийнято рішення про ліквідацію ТОВ «Багерт» (а. с. 27).

Згідно зі ст. 387, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін й предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Ураховуючи мету й характер такої процесуальної дії, саме по собі скасування ухвали суду про визнання мирової угоди, на підставі якої майно вийшло із володіння власника, не свідчить про відсутність волі останнього на його відчуження.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 07 листопада 2012 року у справі № 6-81цс12.

Апеляційний суд вважав, що волі власника, зокрема й держави в особі Фонду державного майна України як основного акціонера товариства, та погодження розпорядника майна на його відчуження не було, а на все майно товариства було накладено арешт, який на частину відчужуваного майна так і не знімався.

Із матеріалів справи вбачається, що на момент укладення мирової угоди все майно ВАТ «РЗТА» перебувало під арештом, накладеним господарським судом ухвалою від 12 грудня 2003 року.

Відповідно до ч. 13 ст. 13 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції на день постановлення судом мирової угоди) керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна укладає угоди щодо, окрім іншого, розпорядження іншим майном боржника, балансова вартість якого складає понад один відсоток балансової вартості активів боржника.

З балансу, складеного станом на 01 січня 2010 року, вбачається, що балансова вартість активів боржника станом на дату укладення мирової угоди становила 105 919 000 грн (а. с. 164).

Згідно з експертною оцінкою, встановленою ухвалою господарського суду Рівненської області від 23 червня 2010 року про затвердження мирової угоди, вартість набутого ОСОБА_7 нерухомого майна за мировою угодою складала 774 578 грн 40 коп.

Таким чином, вартість набутого ОСОБА_7 нерухомого майна за мировою угодою складала менше одного відсотка балансової вартості активів ВАТ «РЗТА», отже, отримання будь-яких погоджень від розпорядника майна боржника та Фонду державного майна України законом не вимагалося, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Із ухвали господарського суду Рівненської області від 23 червня 2010 року про затвердження мирової угоди у справі № 4/17 вбачається, що мирова угода укладена між ВАТ «РЗТА» та ОСОБА_7, повноваження сторін та підписання мирової угоди перевірено.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільні права та обов'язки і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Крім того, управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 ЦК України). За системним аналізом норм ЦК України (статті 99, 145, 147), ГК України (стаття 89), Закону України «Про господарські товариства» (статті 58, 59, 62, 63) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов'язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищезазначене дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому частиною четвертою статті 92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Такий висновок викладений у правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-62цс16, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо наявності волі власника майна на його відчуження є правильним.

На вказані обставини апеляційний суд уваги не звернув, помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції. Тому рішення апеляційного суду має бути скасовано, а рішення суду першої інстанції - залишено в силі.

Керуючись статтями 333, 336, 339, 343, 334, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Рівненської області задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року скасувати, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:В.І. Мартинюк
Судді: Ю.Г. Іваненко
Д.О. Остапчук
О.В. Попович
О.М. Ситнік