Провадження №22-ц/784/815/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 490/5743/15-ц Головуючий 1інстанції ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/784/815/16 Доповідач Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Прокопчук Л.М., Маляренко І.Б.,

за участю секретаря Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів на утримання дітей, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.10.2011 року з нього на користь ОСОБА_4 стягуються аліменти на утримування двох неповнолітніх дітей, а саме дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 30 % всіх видів його доходу, щомісячно, але не менше 30 % встановленого законом прожиткового мінімуму до їх повноліття, починаючи з 09.08.2011 року. Проте, з 29.12.2013 року дочка ОСОБА_7 за власним бажанням мешкає з ним і повністю знаходитися на його утриманні, у зв'язку з чим виникла підстава для звільнення його від сплати аліментів, оскільки відповідно до статті 180 СК України відповідачка також зобов'язана брати участь в утриманні дочки ОСОБА_7, виходячи з принципу рівності обов'язку обох батьків. Таким чином, з вказаного часу склався інший порядок участі батьків в утримуванні дітей, відповідно до якого кожен з батьків утримує одного з дітей, зокрема син ОСОБА_8 продовжує мешкати з відповідачкою і знаходитися на її утриманні, хоча з нього триває стягнення аліментів за рішенням суду, а дочка ОСОБА_7 мешкає з ним і знаходиться на його утриманні, але в її утриманні відповідачка не бере участь, хоча аліменти на її утримання з нього також продовжують утримувати до теперішнього часу. Крім того, позивач зазначав, що між ним і відповідачкою не досягнуто угоду про порядок і розмір утримування дітей, оскільки відповідачка не бажає ні про що домовлятися. Таким чином, за період з 1 січня 2014 року по червень 2015 року з нього безпідставно було утримано аліменти в сумі 16228,50 грн., які відповідачка згідно із законом зобов'язана повернути. На підставі вищевикладеного, а також з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд про звільнення його від сплати аліментів за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.10.2011 року та стягнення з відповідачки на його користь 25713,20 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Судом припинено стягнення аліментів з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стягуються на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2011 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243 грн. 60 коп. судового збору.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні вимог щодо припинення стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_6 та стягнення з відповідачки на його користь безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 23189,20 грн. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідачка звернулася до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Відповідачка та її представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представник органу опіки та піклування просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані суду, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення по справі суд виходив з того, що відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2011 року, сторони перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5. Після припинення шлюбних відносин діти залишились на утриманні відповідачки. Цим же рішенням з позивача на користь відповідачки стягнуті аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у розмірі 30% від усіх видів доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 09 серпня 2011 року до повноліття дітей. Сторонами визнані ті обставини, що з 29 грудня 2013 року малолітня ОСОБА_5 мешкає з батьком в квартирі АДРЕСА_1, в якій і зареєстрована. В цій же квартирі зареєстровані сторони та малолітній ОСОБА_6. Однак, відповідачка та малолітній ОСОБА_6 мешкають в іншому житлі, а саме: квартирі АДРЕСА_2. Позивач звертався до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з батьком і рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2014 року даний позов було задоволено. Проте рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2013 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва було скасовано та постановлено нове про відмову ОСОБА_2 в задоволенні його вимог. Рішення суду набрало законної сили. В межах розгляду зазначеної справи відповідачка зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 з матір'ю не заявляла. З самостійними позовними вимогами про це, або про відібрання дитини від позивача до суду не зверталась, рішення з приводу цих питань судом не приймалось.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив також з того, що факт проживання дочки сторін ОСОБА_5 з батьком є достатньою підставою для припинення стягнення аліментів на її утримання, присуджених за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2011 року з позивача, а також для виникнення в останнього права вимагати сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_7 з відповідачки. Проте, цей факт не є підставою для припинення стягнення аліментів, що стягуються з позивача на користь відповідачки на утримання малолітнього сина ОСОБА_8, який мешкає з матір'ю, оскільки таке припинення буде мати наслідком дисбаланс майнових інтересів малолітніх дітей, які проживають з різними батьками, які, в свою чергу, мають різний дохід. Тобто, припинення стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки на утримання малолітнього сина ОСОБА_8 матиме наслідком порушення принципу рівності участі батьків в утриманні малолітніх дітей.

Посилаючись на ч.2 ст. 188 СК України, суд дійшов висновку, що твердження позивача про те, що отримані відповідачкою від позивача аліменти на утримання дочки ОСОБА_7 за період з січня 2014 року по грудень 2016 року включно є майном, що отримане без відповідної правової підстави - не ґрунтується на законі та є хибними. Як вбачається з матеріалів справи, правовою підставою для здійснення позивачем аліментних платежів на користь відповідачки на утримання дочки ОСОБА_7 протягом спірного проміжку часу було рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2011 року, що набрало законної сили. А отже вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки грошових коштів, як таких, що набуті безпідставно, задоволенню не підлягають.

Проаналізувавши встановлені обставини, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача.

Рішення суду в частині припинення стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стягуються на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2011 року, ніким із учасників процесу не оскаржено в установленому законом порядку. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядається взагалі.

Що стосується інших висновків суду, зроблених в тексті рішення суду, то проаналізувавши встановлені судом обставини по справі, апеляційний суд вважає, що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував того, що відповідачка з 29 грудня 2013р. ухиляється від виконання своїх обовязків по утриманню дочки ОСОБА_7, не підкріплені належними та допустимими доказами по справі, а отже не є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, приймаючи рішення по справі, не врахував стан здоровя та матеріальний стан позивача, а також не в повній мірі врахував місце проживання дітей, а тому необґрунтовано не виніс рішення про звільнення позивача від сплати аліментів не тільки на утримання дочки, а й на утримання сина, не відповідають матеріалам справи, так як суд дав цим обставинам належну правову оцінку в сукупності з іншими доказами по справі, а доводи апелянта направлені на переоцінку тих обставин, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданої йому законом компетенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що діти рішенням суду були поставлені в неоднакове матеріальне становище, а також про необхідність вирішення спору з урахуванням того порядку утримання дітей, який фактично склався в період з 29 грудня 2013р. по 25 лютого 2016р., а саме, що кожен із батьків утримує одну дитину, та про те, що суд безпідставно змінив даний порядок, помилково поклавши на кожного із батьків обовязки по утриманню обох дітей, фактично є субєктивним тлумаченням апелянта як обставин справи, так і законодавства, яке регулює спірні правовідносини. В той час, як суд дав цим обставинам також належну правову оцінку, правильно зазначивши в рішенні суду про те, що кожен із батьків повинен приймати участь в утриманні дітей, що і забезпечує рівність матеріального стану дітей. Правильно судом було зазначено і про те, що з метою досягнення такої рівності позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дочки ОСОБА_7. Посилання апелянта на ч.1 ст. 181 СК України, яка передбачає, що способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, є безпідставним, оскільки позивач навіть в тексті позовної заяви посилався на те, що між сторонами не досягнуто згоди про порядок і розмір утримання дітей, підтверджено це також під час розгляду справи. Дані обставини свідчать, що між сторонами не визначено спосіб виконання батьками обовязку утримувати дітей, а те, що дочка проживає з батьком може свідчити тільки про мовчазну згоду батьків на те, з ким із батьків проживає кожен із дітей, а не про визначення способу утримання дітей.

Необґрунтованими є також і доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України та ст. 1213 ЦК України, оскільки як правильно зазначив суд в тексті рішення, що підставою для стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів було рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2011 року, що набрало законної сили. А отже вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки грошових коштів, як таких, що набуті безпідставно, задоволенню не підлягають, так як стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з рішення суду. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Системний аналіз діючого законодавства дає можливість дійти висновку про те, що обовязок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей, передбачений ст.180 СК України, та рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Крім того, слід враховувати, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків.

Як убачається з матерiалiв справи, і це не заперечується сторонами, відповідачка отримувала кошти ( аліменти) на підставі рішення суду, яке не скасовано та не змінено з часу проживання дочки ОСОБА_7 з батьком, отже отримані кошти не можна вважатися набутими чи збереженими відповідачкою без достатніх правових підстав.

Не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду також посилання апелянта на незастосування судом положень ст. 223 ЦПК України, виходячи з наступного.

Частина 4 ст. 223 ЦПК України дійсно передбачає, що у випадку, коли після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Однак, дана норма права є процесуальною нормою права, яка тільки передбачає загальну можливість звернення до суду з відповідним позовом. За загальним правилом процесуальні норми права не можуть використовуватися як самостійні норми матеріального права. Їх використання як матеріальної норми права за певних умов можливо тільки тоді, коли певні правовідносини не врегульовані відповідними нормами матеріального права або в них прямо зазначено про необхідність їх застосування до певних визначених правовідносин. В даному випадку правовідносини щодо обов'язку батьків утримувати неповнолітніх дітей врегульовані главою 15 Сімейного кодексу України, яка передбачає, як умови участі батьків в утриманні неповнолітньої особи, так і звільнення їх від цього обовязку. Тому посилання позивача на необхідність застосування ст. 223 ЦПК України, як самостійної норми права для вирішення спору між сторонами, є безпідставним.

Не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування чи зміни рішення суду, також вимоги апелянта про стягнення з відповідачки на його користь витрат на надання правової допомоги, так як суд правомірно відмовив йому у задоволенні цих вимог. При цьому колегія суддів враховує те, що ст. 84 ЦПК України дійсно передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правої допомоги. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких відносяться і витрати на правову допомогу. Якщо позов задовольняється частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Як убачається з матеріалів справи, витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн. не підтверджені документально, так як в матеріалах справи відсутня квитанція чи інший належний платіжний документ про сплату, а довідка адвоката про те, що позивачем була внесена оплата у розмірі 2500грн. за складання 3 позовних заяв та участь у розгляді справи, не є належним фінансовим документом, що підтверджує сплату коштів адвокату, оскільки документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, повинні бути оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанцією до прибуткового касового ордеру, платіжним дорученням з відміткою банку або іншим банківським документом, касовим чеком, тощо). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу чи гонорару). В п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» також зазначено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Тому суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що позивачем не було надано належний платіжний документ на підтвердження понесених витрат на оплату правової допомоги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуваній частині.

Керуючись ст.ст. 303,307,308, 314,315 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після її проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді