Справа № 372/773/16-ц Головуючий у І інстанції Мора О. М.
Провадження № 22-ц/780/4441/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 06.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Березовенко Р.В., Савченка С.І.,

при секретарі Спеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 червня 2016 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3, про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння , -

встановила:

У березні 2016 року прокурор в інтересах позивачів звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на таке.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року за позовом прокурора визнано незаконним та скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07.07.2006 року №555, в тому числі щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 2,00 га; визнано незаконними державні акти на право власності на земельні ділянки громадян, в тому числі і серії ЯД №650929 (кадастровий номер :09:010:0001), виданий ОСОБА_4; визнано недійсними договори дарування земельних ділянок, укладені 14.06.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та іншими громадянами; визнано недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №995062 (кадастровий номер :09:010:0001), виданий ОСОБА_3 та інші державні акти на право власності на земельні ділянки; витребувано на користь Державного підприємства «Київське лісове господарство» із незаконного володіння громадян земельні ділянки, в тому числі із ОСОБА_3 площею 2,00 га з кадастровим номером :09:010:0001.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16.07.2015 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 30.04.2015 року в частині визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, укладених 14.06.2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та іншими, а також в частині визнання незаконними державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №995062, виданого ОСОБА_3 та інших державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено в цій частині позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вищезазначеними судовими рішеннями встановлено, що спірна земельна ділянка відносились до категорії земель лісового фонду і перебували у власності держави, а тому оспорювані розпорядження Обухівської районної державної адміністрації щодо передачі ділянок у власність фізичних осіб та видача їм державних актів суперечить вимогам закону. При цьому суд виходив з того, що спірні ділянки не вилучались в ДП «Київське лісове господарство» в установленому законом порядку і не змінювалось їх цільове призначення, а відтак розпоряджатись цією ділянкою Обухівська РДА не мала права.

Посилаючись на вищевикладене, прокурор просив суд витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,0000 га, що розташована адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером :09:010:0001, вартістю 16195, 56 гривень.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 червня 2016 року позов задоволено.

Витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,0000 га, що розташована адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером :09:010:0001, вартістю 16195,56 гривень.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на його, невідповідність висновків суду матеріалам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, неправильне дослідження та оцінку доказів у справі, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що суд не дав неналежну оцінку доказам у справі, зокрема не врахував, що проект землеустрою був виготовлений і погоджений в установленому законом порядку з усіма службами відповідно до положень постанови КМ України № 677 від 26 травня 2004 року, а отже ОСОБА_4 отримала ділянки у власність правомірно. Крім того, суд дійшов хибних висновків про те, що спірні ділянки відносяться до земель лісового фонду, оскільки докази про це у справі відсутні. Суд дійшов помилкового висновку про те, що прокурором не пропущено строк позовної давності і безпідставно не застосував цей строк. Судом порушено встановлений порядок дослідження доказів. Суд не врахував висновків касаційної інстанції, викладених в ухвалі про скасування судових рішень у справі, а також практику Європейського суду з прав людини.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду, що переглядається, відповідає.

Задовольняючи позов прокурора та витребовуючи на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, суд виходив з того, що судовими рішеннями, що набрали законної сили, визнано незаконними розпорядження Обухівської РДА в частині передачі у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, визнано незаконним виданий їй державний акт на право власності на ці ділянки. Отже, володіння спірною земельною ділянкою відповідачем ОСОБА_2, яка придбала її у ОСОБА_5, яка в свою чергу придбала її у ОСОБА_4 є незаконним, і належним способом захисту порушених прав держави є витребування цього майна з незаконного володіння ОСОБА_2

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.56 Земельного кодексу України та ст.7 Лісового кодексу України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Згідно ст.8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 та 4 ст.20 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади і місцевого самоврядування про надання земельних ділянок ; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Відповідно до ч.ч.2,10 ст.149 ЗК України вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної і комунальної власності, можуть вилучатися лише за згодою землекористувачів на підставі рішень місцевих державних адміністрацій і місцевих рад. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до п.5 ст.27 ЛК України Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Відповідно до ч.9 ст.149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 257 від 13 квітня 2006 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 24 громадянам, в тому числі ОСОБА_4, для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га кожному в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації № 555 від 7 липня 2006 року затверджено проект землеустрою і передано у власність 24 громадянам, в тому числі ОСОБА_4, вказані земельні ділянки по 2 га. На підставі даного рішення відповідачам видано державні акти на право власності на земельні ділянки: ОСОБА_4 - серії ЯД № 650929 (кадастровий номер :09:010:0001).

В послідуючому ОСОБА_4 провела відчуження своєї ділянки за договором купівлі-продажу від 14 червня 2007 року ОСОБА_3, яка отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 995062.

В подальшому земельна ділянка площею 2,00 га з кадастровим номером :09:010:0001 відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 травня 2010 року ОСОБА_3 була відчужена на користь ОСОБА_2

Ці обставини підтверджені матеріалами справи і сторонами не оспорюються.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року у справі №1018/4857/12 позов прокурора Київської області задоволено частково, визнано незаконним та скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07.07.2006 року №555, в тому числі щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 2,00 га; визнано незаконними державні акти на право власності на земельні ділянки громадян, в тому числі і серії ЯД №650929 (кадастровий номер :09:010:0001).

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року в частині задоволення вищезазначених позовних вимог залишено без змін.

При визнанні незаконними розпорядження Обухівської РДА в частині передачі у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки та визнанні незаконним виданого їй державного акту на право власності на цю ділянку, судом встановлені обставини, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель лісового фонду і перебувала у державній власності, а тому розпорядження Обухівської РДА щодо передачі ділянок у власність фізичних осіб та видача їм державних актів суперечить вимогам закону.

При цьому встановлено, що спірна ділянка, що у передана власність ОСОБА_4 , відносяться до земель державного лісового фонду, перебували у користуванні ДП «Київський лісгосп» та не вилучалася в ДП «Київське лісове господарство» в установленому законом порядку і не змінювалось її цільове призначення, а відтак розпоряджатися цією ділянкою Обухівська РДА не мала права.

Оскільки ці обставини встановлені вищевказаними судовими рішеннями, що набрали законної сили, вони не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 61 ЦПК України.

З цих міркувань колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 отримала ділянку у власність правомірно, оскільки відсутні докази належності спірної ділянки до земель лісового фонду та оскільки проект землеустрою був виготовлений і погоджений в установленому законом порядку з усіма службами відповідно до положень постанови КМ України № 677 від 26 травня 2004 року.

Встановивши незаконність набуття у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_4, суд дійшов правильного висновку про задоволення вимог прокурора в частині витребування земельної ділянки у відповідача ОСОБА_2 . При цьому суд вірно виходив з того, що інтереси держави щодо повернення спірних ділянок у державну власність підлягають до захисту у визначений прокурором спосіб, а саме шляхом їх витребування на користь користувача - Державного підприємства «Київське лісове господарство» із незаконного володіння останнього власника ОСОБА_2

Відповідно до ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. Однак, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем вказаних ділянок. Доказів іншого прокурором не надано. Питання, які повязані із припиненням права власності добросовісного набувача на придбане майно врегульовані статтями 330, 388 ЦК України, які встановлюють вичерпний перелік підстав, за наявності яких, придбане добросовісним набувачем майно не переходить у його власність і може бути витребуване у нього. Тобто способом захисту прав в такому випадку є вимоги про витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до розяснень викладених у п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно яких якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З викладених вище підстав колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що захист держави відповідно до позовних вимог та вимог закону необхідно здійснювати шляхом витребування майна у набувача шляхом пред`явлення віндикаційного позову відповідно до ст.388 ЦК України, який судом задоволений.

Доводи апеляційної скарги що рішення суду суперечить практиці Європейського суду з прав людини у питаннях дотримання принципів верховенства права та справедливого балансу між інтересами суспільства та правом особи на мирне володіння майном є необґрунтовані, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Зокрема, практика Європейського суду з прав людини зводиться до того, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

У справі «Федоренко проти України» рішенням Європейського суду з прав людини від 1 червня 2006 року, на яку посилається апелянт, встановлено такі обставини. 9 квітня 1997 року заявник продав свій будинок Головному управлінню юстиції в Кіровоградській області. Згідно з договором купівлі-продажу продавець мав виплатити за будинок кошти в розмірі 35 000 грн. в два етапи: 5 та 30 000 грн. відповідно 1 травня та 1 вересня 1997 року. У договорі також зазначалося: «У випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США». В подальшому покупець своєчасно розрахунку за придбаний будинок не провів, а тим часом курс гривні відносно долара США значно знизився, у звязку з чим, на думку заявника, він втратив приблизно 6 553 долари США. Зважаючи на такі обставини справи, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник мав щонайменше «законні сподівання» на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися «майном» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції можна розцінити як такі, що звели нанівець «законні сподівання» заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору. За таких обставин Європейський суд зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже було порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також в апеляційній скарзі є посилання на справу на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», за обставинами якої встановлено таке. Заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з прав людини вказав, що заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобовязання, взяті ним на себе у звязку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Однак у справі, яка переглядається, обставини справи є істотно відмінними.

Так, як зазначав прокурор, ОСОБА_4 набула права власності на земельну ділянку незаконно, адже та були передані їй у власність всупереч установленому законом порядку, без її вилучення, зміни цільового призначення із перевищенням повноважень, що є обов'язковим згідно закону. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки та повернення її у власність держави.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Отже, обставини справ «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства» та даної справи істотно різняться і тому не можуть бути застосовані.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, що виразилося у порушенні порядку дослідження доказів, прийнятті судом до уваги неналежних і недопустимих на думку апелянта доказів, неповному зясуванні обставин справи, неналежній оцінці доказів, невідповідності змісту рішення приписам ст.215 ЦПК України необґрунтовані. Вирішуючи спір, суд вислухав учасників процесу, прийняв та дослідив усі надані сторонами докази, дослідив достовірність та допустимість кожного доказу як окремо, так і достатність і взаємний звязок у їх сукупності, дав доказам відповідну оцінку, про що вказав у рішенні, належно його мотивувавши. Незгода апелянта із мотивами прийняття рішення та незгода із оцінкою доказів у справі не свідчить про порушення судом норм процесуального права, а стосується правової позиції відповідача відносно шляхів вирішення цього спору.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання в апеляційній скарзі на пропуск прокурором строку звернення до суду за захистом інтересів держави з таких міркувань.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом норми ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що судовий спір за позовом прокурора про витребування з незаконного володіння спірної земельної ділянки тривав з червня 2012 року по липень 2015 року ( час розгляду справи Обухівського районного суду Київської області справі №1018/4857/12), тому строк позовної давності не є пропущеним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду як таким, що відповідає вимогам закону. При цьому колегія суддів також враховує, що прокурор дізнався про особу, що порушує право держави на спірну земельну ділянку ОСОБА_2, лише в процесі примусового виконання рішення суду у справі Обухівського районного суду Київської області справі №1018/4857/12, про що свідчить лист прокуратури Київської області на адресу Кабінету Міністрів України від 17 березня 2016 року № 05/1-914 вих.16 ( а.с.32). Відтак, звернувшись до суду із даним позовом 21 березня 2016 року, про що свідчить штамп суду ( а.с.2), прокурор не пропустив передбачений законом трьохрічний строк позовної давності.

Інші доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: