Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/9064/15 головуючий у 1 інстанції Артемова Л.Г.
провадження № 22-ц/778/2577/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Панкеєва О.В.,

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним в частині покупця, визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним в частині покупця, визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначила, що вона придбала для своєї доньки ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: м.Запоріжжя, вул. Памірська, 149, де вона постійно мешкала та була зареєстрована.

Позивач мала у власності житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, пр. Шепетівський, 6.

Внаслідок похилого віку, інвалідності позивачка потребувала допомоги, та погодилася на пропозицію доньки продати свій будинок за адресою: м.Запоріжжя, пр. Шепетівський, 6, придбати будинок за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152, який розташований у безпосередній близькості до будинку, у якому проживає донька, для зручності.

Умовою було надання донькою допомоги та забезпечення догляду, син мешкав окремо і позивачка погодилася на пропозицію доньки та вони дійшли згоди про купівлю житлового будинку у спільну власність у рівних частках, знайшли покупця на житловий будинок за адресою: м.Запоріжжя, пр. Шепетівський, 6.

15.03.2003 року у приватного нотаріуса ОСОБА_4 було одночасно оформлено два правочини, а саме: договір купівлі - продажу будинку належного позивачці будинку за адресою: м.Запоріжжя, пр. Шепетівський, 6, за 8000,00 доларів США покупцеві ОСОБА_5 та договір купівлі продажу будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152, який було придбано за 10000,00 доларів США у ОСОБА_6 Сума за купівлю будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152 була повністю внесена позивачкою 8000,00 доларів США отримані від продажу будинку, а недостатню суму 2000,00 доларів США вона взяла у борг у свого двоюрідного брата ОСОБА_7, яку згодом повернула.

Проте, договір купівлі продажу будинку за адресою: за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152 був укладений на її доньку ОСОБА_3

Зважаючи, що покупцем житлового будинку зазначена тільки ОСОБА_3, а позивач покупцем не зазначена, належить визнати недійсним частково договір недійсним та визнати покупцями ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на однакові частки будинку.

Вважає договір частково недійсним оскільки за приписами ст. 203 ЦК України, зміст паровичну не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства , а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі і правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З 03.06.2003 року позивач була зареєстрована та проживала у придбаному нею будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152, користувалася ним у цілому, донька, при цьому, проживала у своєму будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Памірська, 149, разом із членами своєї сім'ї.

Останнім часом стосунки із донькою у позивачки погіршилися до неприязні, вона не надає позивачці обіцяної допомоги, постійно її ображає, застосовує до неї насильство, погрожує помістити її у психіатричну лікарню, створює їй перешкоди у користуванні будинком. При цьому, донька стверджує, що вона, як власниця будинку, має намір позбавити її майна, яке вона придбала за власні кошти.

Позивач вважає, що при укладанні договору купівлі продажу донька, зловживаючи довірою, оформила придбаний позивачем за власні кошти будинок у свою власність, безпідставно набула на нього право власності.

Позивач зазначає, що при укладенні договору вартість майна була визначена у гривні, проданий будинок за 25617,00 грн., а придбаний за 46640,00 грн., і тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку.

У звязку з зазначеним, позивач просила суд визнати недійсним частково договір купівлі продажу житлового будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером №392, в частині зазначення покупцем житлового будинку ОСОБА_3, та визнати покупцями за цим договором ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рівних часток житлового будинку.

Визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за кожною на 1/2 частину житлового будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та доказам, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції, що 15.03.2003 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_9 житловий будинок №6 по пр. Шепетівському за інвентаризаційною вартістю 25617,00 грн., договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 (а.с.5).

У той же день 15.03.2003 року ОСОБА_6 продала ОСОБА_3 будинок №152 по вул. Волоколамській, за інвентаризаційною вартістю 42042,00 грн. Договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 (а.с.6).

У спірному будинку зареєстрована та проживає ОСОБА_2, що вбачається з її паспорту, є інвалідом (а.с.7,8).

Відповідачка ОСОБА_3 у 2002 році придбала будинок №149 по вул. Памірській (а.с.26).

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції дійшов висновку проте, що оскільки вона не є стороною у правочині вимоги про визнання йог недійним внаслідок дефекту у частині її волевиявлення (ч. 3 ст. 203 ЦК України) не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За положеннями ст. 204 ЦК України Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, за замістом ст. 203 ЦК України волевиявлення стосується учасника правочин, ані третьої особи.

Доводи апеляційної скарги проте, що суд правильно встановив придбання позивачем житла за кошти позивача для доньки суперечить тексту судового рішення, де зазначається проте, що фактично позивачка просить визнати правочин недійсним у частині покупця, оскільки сплатила за майно власні гроші, проте, сама вона пояснила, що сама вирішила оформити будинок на дочку за умови, яких вона не дотрималася.

Посилання проте, що за п. 5 Договору 15.03.2003 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_9 житловий будинок №6 по пр. Шепетівському за 25617,00 грн., договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 (а.с.5), та у той же день 15.03.2003 року ОСОБА_6 продала ОСОБА_3 будинок №152 по вул. Волоколамській, за 42 042,00 грн. , а отже документально доведено (а.с.6). частка грошей , яка складає 55 % вартості спірного будинку є припущенням, бо матеріали справи не містять переконливих , допустимих доказів проте ОСОБА_3 придбала будинок №152 по вул. Волоколамській за кошти, які ОСОБА_2 отримала від продажу житлового будинку №6 по пр. Шепетівському, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Само по собі реєстрація і проживання у спірному будинку позивача, наявності у нього право установчих документів на імя ОСОБА_3 не підтверджує право власності на цей будинок.

Посилання в апеляційній скарзі проте, що позивач є похилого віку, неграмотною, а відповідач скориставшись довірливими стосунками умисно домоглась оформленого купленого позивачем житлового будинку на своє імя не приймаються колегією судів оскільки не містять в собі визначених законом доводів про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.ч. 1,2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 58,59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставин справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції, оцінюючи докази, які надали сторони, дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи проаналізував і оцінив докази, і ця оцінка була спрямована на встановлення достовірності обставин, які обґрунтовані доводи і заперечення сторін.

За розясненнями п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України в п. 21 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У п. 12 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що зі змісту абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

За вимогами ч. 2 ст. 59 ЦПК України, відповідно до якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Всупереч наведеним нормам матеріального права позивач не наводить визначених законом підстав, належних та допустимих доказів про визнання договору купівлі продажу від 15.03.2003 року будинку №152 по вул. Волоколамській недійсним (а.с.6).

Колегія судів погоджується із висновком суду, доводи апеляційної скарги є безпідставними, висновків суду не спростовують, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, по суті правильно вирішена справа, а тому колегія судів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Керуючись ст. ст.307,307,313,317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: