ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Буймової Л.П.,

за участі секретаря: Корченко О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Малополовецька сільська рада Фастівського району Київської області про встановлення факту прийняття спадщини, визнання домоволодіння спільним майном подружжя, визнання не дійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_3. З покійним позивач поживала однією родиною з 1964 року по день його смерті, хоча офіційний шлюб був зареєстрований 29.11.1965 року. Проживаючи однією родиною, мали двох спільних синів, які померли раніше, ОСОБА_14, помер в березні 1979 року та ОСОБА_4, помер в травні 2007 року. Після смерті чоловіка залишилася спадкове майно, набуте в період сумісного проживання, однак право власності на приватний будинок АДРЕСА_1, який належав чоловікові на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 10.02.1988 p. зареєстроване на ОСОБА_3. Згідно довідки Малополовецької сільської ради № 353 від 09.10.2009 року, виданої ОСОБА_3 про те, що згідно земельно-кадастрової (шнурової) книги Малополовецької сільської ради за 1966 рік за померлим рахується земельна ділянка, площею 0,50 га по АДРЕСА_1 на якій існує капітальна забудова (житловий будинок та господарські споруди. Крім того, за покійним чоловіком, згідно даних Малополовецької сільської ради рухається земельний пай, площею близько 2,7 га.

Позивач зазначає, що останні роки життя чоловік сильно хворів та потребував сторонньої допомоги, діти померли раніше, тому позивач була єдиною людиною хто протягом тривалого часу доглядав за ним. Після смерті молодшого сина ОСОБА_5 у травні 2007 року, стан здоров'я ОСОБА_1 погіршився, та вона вже не могла самостійно доглядати за чоловіком, тому їм надавалася відповідна допомога по догляду соціальними працівниками. ОСОБА_1 з чоловіком за попередньою домовленістю з племінницею чоловіка ОСОБА_2 вирішили, що з метою догляду, як за ними за умови належного догляду, - скласти заповіт на все спільно нажите майно, заповідаючи його ОСОБА_2. Відповідач, в свою чергу зобов'язувалася доглядати за ними, надавати матеріальну допомогу. Саме тому, ОСОБА_3, було складено заповіт від 06.03.2015 року, який був посвідчений Малополовецькою сільською радою та зареєстрований за № 97, за яким ОСОБА_3, після своєї смерті заповідав усе своє майно своїй племінниці ОСОБА_2, яка проживає в м. Фастові. Позивач пояснює, що ОСОБА_2, після складання заповіту, з початку березня 2015 року майже до кінця травня 2015 року не виконувала свої обіцянки, в зв'язку із чим чоловік мав бажання анулювати даний заповіт в травні 2015 року, але не встиг цього зробити, в зв'язку із різким погіршенням здоров'я та смертю. Відповідач ОСОБА_2, знаючи про наміри скасувати заповіт, забрала державні акти права власності на земельні ділянки, видані на ім'я покійного ОСОБА_3. А після його смерті жодного разу не з'являлася до позивачки у будинок, не надавала їй допомоги у похованні чоловіка, та не приймала участі у всіх післяпохоронних обрядах, не навідувалася для догляду за могилою покійного, а також не приймала спадщину, хоч і претендує на неї. Після смерті чоловіка позивач одноособово хоронила чоловіка та відбувала усі похоронні обряди, тому вважає, що фактично вступила у володіння та розпоряджання спадковим майном (будинком та іншим майном), шляхом постійного проживання в ньому, догляду за ним та сплатою комунальних платежів. В даному будинку вона постійно проживає та офіційно є прописаною з 1976 року по даний час, та постійно отримує за вказаною адресою свою пенсію.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Представник позивача в судовому засіданні позов уточнив та підтримав, зазначив, що покійний ОСОБА_3 бажав щоб все належне йому майно залишилося дружині, ОСОБА_1. Оскільки він та його дружина хворіли та потребували догляду, тому ОСОБА_3 склав заповіт на племінницю ОСОБА_2 яка мала їх довічно доглядати. Після смерті ОСОБА_3 позивач поховала чоловіка за власні кошти. Відповідач ОСОБА_1 та її покійного чоловіка не утримувала, допомоги надалі не надає. Оскільки позивачка проживала у будинку з 1964 року, подружжя вели спільне господарство, позивач доглядала чоловіка, тому представник позивача вважає, що ОСОБА_1, як спадкоємець першої черги після смерті свого чоловіка ОСОБА_3, фактично прийняла спадщину. Представник позивача просив: визнати приватний будинок АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_3 спільним сумісним майном подружжя. Визнати ОСОБА_1, як дружину свого чоловіка ОСОБА_3, власником 1/2 частини приватного будинку АДРЕСА_1. Визнати в повному обсязі не дійсним заповіт, складений ОСОБА_3 03.06.2015 року в інтересах ОСОБА_2, посвідченого Малополовецькою сільською радою № 97. Визнати ОСОБА_1, як спадкоємця першої черги після смерті свого чоловіка ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року власником 1/2 частини приватного будинку АДРЕСА_1.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, не обґрунтованими, не відповідають дійсним обставинам справи. Повідомив, що 06 березня 2015 року дядько відповідачки по справі ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив заповіт, яким все належне йому на день смерті майно заповів, ОСОБА_2. Вказаний заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Малополовецької сільської ради Рибитвою Т.В. з додержання вимог діючого законодавства.ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер. Після смерті дядька, ОСОБА_2 приймала участь у похованні надаючи фінансову допомогу, а саме: за свої кошти придбала труну, вінки, покривало та стрічку. А також надавала іншу матеріальну допомогу.Після смерті ОСОБА_3 у встановлений законом термін ОСОБА_2 звернулась до Фастівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла у зв'язку з тим, що позивачка ОСОБА_1 також звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а в подальшому до суду. Майно яке залишилось після смерті ОСОБА_3 не є спільним майном подружжя. На момент укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 будинок уже перебував в особистій приватній власності членів колгоспу, які проживали на момент побудови, а саме в 1963 році. Відповідно до колгоспної книги за 1961-1963рр. у вказаному будинку проживали ОСОБА_7 (батько померлого), ОСОБА_8 (мати померлого) та сам ОСОБА_3. Так як шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений 29.11.1965 року, вказаний будинок не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до технічної документації Фастівського МБТІ за 1988р. та 2015р. вказаний будинок не зазнав істотних змін, а саме: добудови, перебудови, реконструкції. За час проживання ОСОБА_1, у даному будинку проводились лише поточні косметичні ремонти та навіть не змінилась загальна площа будинку. Заповіт було складено без порушень вимог ст. 1257 ЦК України так як волевиявлення заповідача було вільним.

Суд, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3 (а.с. 10).

Після його смерті залишилася спадкове майно, а саме:

- приватний будинок АДРЕСА_1, який належав йому на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 10.02.1988 p., виданого на підставі рішення виконкому Малополовецької сільської ради, згідно рішення виконкому Фастівської райради від 19.10.1988 року № 144, та який був зареєстрований у Фастівському БТІ 20.12.1995 року в реєстраційну книгу № 3 під реєстраційним № 262 (а.с. 12);

- земельна ділянка, площею 0,50 га по АДРЕСА_1 на якій існує капітальна забудова (житловий будинок та господарські споруди). Рішенням Малополовецької сільської ради 25 сесії 5 скликання від 06.10.2009 року, на підставі заяви ОСОБА_3, йому дана земельна ділянка та була передана у безкоштовну приватну власність, надано дозвіл на її приватизацію та виготовлення державного акту приватної власності на зазначену прибудинкову земельну ділянку (а.с. 21);

- земельний пай, площею 2,397га, згідно державного акту від 15.11.2004 року сері НОМЕР_1 (а.с. 68).

06 березня 2015 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив заповіт, яким все належне йому на день смерті майно заповів відповідачці, ОСОБА_2. Вказаний заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Малополовецької сільської ради Рибитвою Т.В. (а.с. 108).

Будь-яких порушень законодавства при складанні та оформленні заповіту судом не виявлено.

Після смерті ОСОБА_3 у встановлений законом термін позивачка звернулась до Фастівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 97).

Також, після смерті ОСОБА_3 у встановлений законом термін відповідачка звернулась до Фастівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 106).

Держаним нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори повідомлено, що для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначену земельну ділянку необхідно надати правовстановлюючий документ на неї. Також рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до Фастівського міськрайонного суду Київської області з заявою про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку (а.с. 113).

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.08 «Про судову практику у справах про спадкування», визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомила, що проживає в с. Малополевецьке, Фатівського району. Позивачку знає більше 30 років. ОСОБА_1 неодноразово приходила до неї та запитувала як скласти заповіт на відповідачку оскільки та їх доглядала. Заповіт ОСОБА_3 підписував самостійно. Після смерті ОСОБА_3 всі документи оформлювала ОСОБА_2 Заповіт було складено без умови. Відповідач неодноразово допомагала позивачці та її чоловікові. Після складання заповіту позивач не зверталась із питанням про його скасування.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомив, що він та його дружина допомагали позивачці та її чоловікові. Йому відомо, що ОСОБА_3 зробив добровільно заповіт на ОСОБА_2. Відповідач приймала участь у похованні ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомив, що його брат, ОСОБА_3 склав заповіт на ОСОБА_2. Будинок будувався батьками померлого з 1959 року.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_3 заповіт склав добровільно. ОСОБА_2 доглядала його, приносила продукти. Позивачка не була проти даного заповіту.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомила, що є сусідкою позивачки. Їй відомо, що між сторонами є спір про спадщину. Відповідачка раніше рідко приходила, на даний час невідомо чи приходить.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні повідомила, що приходила в гості до ОСОБА_3. Померлий ОСОБА_3 бажав скласти заповіт, щоб його доглядали. ОСОБА_2 не бачила. Від ОСОБА_1 дізналась, що померлий хотів скасувати заповіт.

Свідок, ОСОБА_6 в судовому засіданні, повідомила, що позивачка довго цікавилась, як скласти заповіт. ОСОБА_1 прийшла щоб скласти заповіт від імені чоловіка, на що їй було відмовлено. Потім зателефонував соціальний працівник і повідомив, що необхідно скласти заповіт оскільки ОСОБА_3 хворіє. Підписуючи заповіт ОСОБА_3 все усвідомлював, самостійно прочитав його і підписав. Коли ОСОБА_3 помер позивачка хотіла скасувати заповіт. Поки померлий був живим ніхто не звертався, щоб скасувати заповіт. Свідок повідомила суду , що позивачка на належне їй майно теж склала заповіт, який засвідчений Малополовецькою сільською радою.

Аналізуючи докази зібрані по справ іу їх сукупності суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дійсно, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Проте, як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін та свідків, спірний будинок у якому проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був побудований у період з 1959 року по 1965 рік. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 одружились в 1965 році, коли будинок уже було збудовано. Стороною позивача не надано жодних підтверджуючих документів, які вказують, що будинок чи його прибудови зазнали істотних змін чи реконструкцій з 1965 року. Тому позовні вимоги про визнання приватного будинку АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 10.02.1988 p. - спільним сумісним майном подружжя та визнання ОСОБА_1, власником 1/2 частини приватного будинкузадоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним Кодексом України. Тому земельний пай площею 2,397га, що належав ОСОБА_3 згідно державного акту від 15.11.2004 року сері НОМЕР_1 є особистою приватною власністю.

Згідно з ч.1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до cт. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належиш спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 було складено заповіт на користь ОСОБА_2. Як пояснюють свідки, зміст заповіту відповідав волевиявленню спадкодавця. Із заповіту вбачається, що він складений без умов, передбачених ст. 1242 ЦК України. Позивачкою та її представником не доведено наявність підстав визначених ст. 1257 ЦК України для визнання заповіту недійсним. За таких обставин позовні вимоги про визнання заповіту недійсним задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач посилається на порушення норм права передбачених ст. ст. 1235 та 1241 ЦК України, а саме права заповідача на призначення спадкоємців та в частині права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині, але позивач не ставить такої позовної вимоги, тому обов'язкова частка не може бути визначена судом з власної ініціативи та не може бути підставою для скасування заповіту.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2016 року накладено арешт на спадкове майно, що належало ОСОБА_3 (а.с. 48).

Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне скасувати арешт накладений на спадкове майно.

На підставі викладено, керуючись ст.ст. 1218, 1268, 1235, 1241 ЦК України, ст. 57, 60 СК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.08 «Про судову практику у справах про спадкування», 10, 11, 60, 88, 205, 209, 212-215, 154ЦПК України,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Малополовецька сільська рада Фастівського району Київської області про встановлення факту прийняття спадщини, визнання домоволодіння спільним майном подружжя, визнання не дійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Скасувати арешт спадкового майна, що належало, ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 р., будинок АДРЕСА_1 який належав йому на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 10.02.1988 р. та на земельну ділянку (пай), площею близько 2,7 га, розташовану на території Малополовецької сільської ради, Фастівського району, Київської області, накладений на підставі ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Буймова