Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О. Кузнєцова В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частки заробітку у зв'язку з затримкою термінів її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди, за касаційною скаргоюОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 (далі - ФОП ОСОБА_7 ) на її користь: заборгованість по заробітній платі у розмірі 3 910,16 грн; компенсацію втрати частки заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати в розмірі 2 530,06 грн; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2014 року по 28 серпня 2015 року в розмірі 15 524,32 грн; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2 361,45 грн; вихідну допомогу в розмірі 5 891,22 грн; моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн та зобов'язати відповідача видати трудову книжку.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що 06 січня 2012 року між нею та ФОП ОСОБА_7 був укладений трудовий договір на виконання робіт продавця продовольчих товарів в магазині № 6 ФОП ОСОБА_7

30 вересня 2014 року ОСОБА_4 була звільнена із займаної посади.

Позивач зазначає, що при звільненні з нею не було проведено повного розрахунку по заробітній платі, а саме, не було виплачено заробітної плати за січень в розмірі - 959,69 грн; вересень - 986,73 грн; серпень 2014 року - 891,02 грн, вересень 2014 року - 1 072,72 грн, а всього 3 910,16 грн.

Крім того, не виплачена вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку та не повернута трудова книжка, тому вона вважає, що має право на отримання належних їй сум, з урахуванням індексу інфляції та компенсації на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України у зв'язку із затриманням розрахунку при звільненні, а також на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в сумі 3 910 грн 16 коп.; компенсацію втрати частки заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати в сумі 2 496,98 грн; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2014 року по 28 серпня 2015 року в сумі 15 524,32 грн; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2 361,45 грн; моральну шкоду в сумі 500,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року скасовано в частині стягнення з ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 розміру заборгованості по заробітній платі, розміру індексації, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені скасувати та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі за вересень 2014 року у розмірі 56,74 грн, індексацію заробітної плати - 28,20 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 500,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 січня 2012 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_7 був укладений трудовий договір на виконання робіт продавця продовольчих товарів у магазині № 6 ФОП ОСОБА_7, зареєстрований у Криворізькому міському центрі зайнятості 06 січня 2012 року за № 0.

Згідно запису, що міститься в договорі, він був розірваний сторонами 30 вересня 2014 року, у зв'язку із звільненням ОСОБА_4 за власним бажанням. Зазначений трудовий договір знятий з реєстрації в Криворізькому міському центрі зайнятості 23 жовтня 2014 року.

Звертаючись до суду ОСОБА_4 просила стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 3 910,16 грн, а саме: січень 2012 року в розмірі - 959,69 грн; вересень 2012 року - 986,73 грн; серпень 2014 року - 891,02 грн, вересень 2014 року - 1 072,72 грн

Судом апеляційної інстанції установлено, що відповідно до відомості про виплату грошей (заробітної плати) за січень 2012 року, в якій міститься підпис ОСОБА_4, остання отримала заробітну плату за січень двома відомостями - 22 січня 2012 року та 07 лютого 2012 року у розмірі 576,00 грн та 383,69 грн.

Згідно із журналом фактичної виплати заробітної плати, у вересні 2012 року ОСОБА_4 отримала виплату заробітної плати в загальному розмірі 1 050,00 грн, також у серпні 2014 року ОСОБА_4 отримала заробітну плату у розмірі 1 800,00 грн, що підтверджується її особистим підписом.

Відповідно до відомості про виплату грошових коштів за грудень 2012 року та серпень 2014 року, ОСОБА_4 була виплачена заробітна плата на загальну суму 1 800,00 грн, що засвідчено особистим підписом позивача.

23 жовтня 2014 року ОСОБА_4 написано заяву про відсутність на робочому місці з 31 серпня 2014 року по 21 вересня 2014 року у зв'язку із перебуванням у Росії.

Крім того, як вбачається з табелю виходу на роботу, ОСОБА_4 у вересні 2014 року була присутня на робочому місті 07 вересня 2014 року з одним робочим днем.

При звільненні, на прохання ОСОБА_4, роботодавцем ФОП ОСОБА_7 видана трудова книжка НОМЕР_1, в якій зроблені записи № 1 від 06 січня 2012 року про прийняття її продавцем продовольчих товарів у магазин № 6 ПП ОСОБА_7 на підставі трудового договору № 0 та наказу № 5 від 06 січня 2012 року та запис № 2 від 30 вересня 2014 року про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

З урахуванням вказаних обставин, судом апеляційної інстанції правильно установлено, що ОСОБА_4 не виплачена заробітна плата за вересень 2014 року за один робочий день.

Апеляційний суд, вирішуючи даний спір та скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення розміру заборгованості по заробітній платі, розміру індексації, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, та стягуючи з відповідача заборгованість по заробітній платі за вересень 2014 року у розмірі 56,74 грн, індексацію заробітної плати у розмірі 28,20 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 500,00 грн, відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, і такою подією є непроведення повного розрахунку з працівником в день його звільнення.

Тому апеляційний суд при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням розміру заробітної плати, яка не була виплачена ОСОБА_4 на час звільнення в сумі 56,74 грн за один робочий день у вересні 2014 року, порівняно із заявленими позовними вимогами в сумі 3 910,16 грн, істотність цієї частки порівняно із розміром середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку при звільненні - 22 469,04 грн, правильно зменшив розмір стягнення з 22 369,04 грн до 500,00 грн, що відповідає засадам розумності, справедливості та виваженості.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування ухваленого апеляційним судом рішення, тому касаційна скарга ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_6, підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
В.О. Кузнєцов