Справа № 316/185/16-ц
Провадження № 2/316/288/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2016 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі

головуючого судді: Капустинського М.В.,

при секретарі: Терещенко О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодар цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась 11.02.2016 року до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням. В обґрунтування позовної заяви, позивачка зазначила, що 29.12.2010 року о 17-00 годині водій таксі ОСОБА_2, керуючи автомобілем "ВАЗ-2" державний номерний знак: АР 8130 ВК, збив її, спричинивши тілесні ушкодження середньої важкості. Позивачка зазначає, що внаслідок отриманої травми вона перенесла дві операції та стала інвалідом третьої групи. Була порушена кримінальна справа, під час розгляду якої відповідач сплатив їй 6281,34 грн. вартості першої операції, після чого рішенням Енергодарського міського суду кримінальну справу було припинено. Позивачка звернулась до суду з цивільним позовом про стягнення заподіяної їй відповідачем шкоди та 19.02.2013 року рішенням суду призначено стягнення з відповідача на її користь матеріальної шкоди у розмірі 11272 грн. та моральної шкоди у розмірі 10000 грн. та не погоджуючись з таким було подано апеляційні скарги, та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.06.2013 розмір стягнення моральної шкоди було збільшено до 20000 грн., розмір матеріальної шкоди склав 11272 грн.

В грудні 2014 року, після низки судових засідань ОСОБА_2 сплатив їй вартість другої операції в сумі 3121,52 грн. в добровільному порядку та отримав від позивачки підтвердження сплати вказаної суми, та підтвердження відсутності претензій на період до моменту сплати коштів.

Також позивачка зазначає, що до 30.11.2015 отримана травма її не турбувала, однак 30.11.2015 року ситуація погіршилась та вона перенесла посттравматичне загострення і в грудні 2015 року вона пройшла курс лікування.

Під час проходження лікування 08.12.2015 року позивачка направляла листа відповідачу з пропозицією сплатити суму за лікування яка була нею сплачена станом на 08.12.2015 рік в розмірі 2914,94 грн., даний лист відповідач отримав 16.12.2015 року, проте ніякої відповіді від нього позивачка так і не отримала, вважає, що це свідчить про намагання останнього уникнути відповідальності за свої дії.

На теперішній час посттравматичний криз знято та загальна вартість лікування склала 5026,39 грн., яку просить стягнути з відповідача на її користь, а також уточнивши свої вимоги, позивачка просить стягнути з відповідача також витрати на одержання юридичної допомоги у розмірі 1000 грн., витрати за надання оголошення в газеті у розмірі 162 грн., а загалом просить суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду нанесену їй в наслідок кримінального правопорушення у розмірі 6188,39 грн.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 зявилась, уточнені вимоги підтримала у повному обсязі, просить суд їх задовольнити та надала пояснення, що фактично відповідають змісту позову.

Представник позивача ОСОБА_3, який діє на підставі письмової довіреності (а.с.22), уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення та просить суд вимоги уточненого позову задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання зявився, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі письмового договору про надання правової допомоги (а.с.41), позовні вимоги не визнав у повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими, безпідставними та незаконними, надав суду відповідні пояснення просить суд в задоволенні вимог відмовити у повному обсязі, та долучив у письмовому вигляді заперечення (а.с.89-91).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків:

Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з постановою Енергодарського міського суду Запорізької області від 21.11.2011 року по кримінальній справі № 1-258 за 2011 рік за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.286 КК України закрита на підставі п.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про амністію» від 08.07.2012 року (а.с.42-43).

Згідно абзацу четвертому п.4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В мотивувальній частині постанови Енергодарського міського суду Запорізької області від 21.11.2011 року по кримінальній справі № 1-258 за 2011 рік за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яка набрала законної чинності, судом визначено, що дії ОСОБА_2 необхідно кваліфікувати за ст.286 ч.1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, керуючим транспортним засобом, яке спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження (а.с.42оборот).

В описово-мотивувальній частині вищезазначеної постанови вказано, що згідно з висновком судово-медичної експертизи № 311 від 29.08.2011 року внаслідок ДТП, ОСОБА_1 були спричинені тілесні ушкодження та згідно висновку судово- автотехнічної експертизи № 380/11 від 23.08.2011 року невиконання водієм ОСОБА_2 вимог пункту 10.1, 16.2, 18.2 ПДР України знаходиться у причинному звязку з подією ДТП та наставшими наслідками (а.с.42-42оборот).

У відповідності до вимог ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ст.1177 ЦК України, шкода завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду,оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачка ОСОБА_1 стала інвалідом 3 групи, що визнано рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2013 року (а.с.104-105).

В постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розглядами судами цивільних справ про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 р. (із змінами та доповненнями) зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

В пункті 4 вищезазначеної Постанови Верховного Суду України, зазначено: джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України, фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно копій наданих позивачкою документів ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи (а.с.14, 29), в період з 30.11.2015 рік по 14.12.2015 рік перебувала на лікуванні з діагнозом посттравматичний ДОА лівого колінного суглобу, загострення больового синдрому (а.с.6, 32-33).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Суд вважає доведеним той факт, що шкода була заподіяна позивачу ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 злочинними діями останнього.

Судом встановлено, що внаслідок вчинення відповідачем злочину позивачка отримала тілесні ушкодження які потягли за собою негативні наслідки у вигляді пошкодження здоровя позивачки, цей причинно-наслідковий зв'язок визнано відповідачем, підтверджено доказами та рішенням апеляційної інстанції, внаслідок завданої злочином шкоди здоровю позивача настала інвалідність позивачки.

У звязку з зазначеним, суд не погоджується з твердженнями представника відповідача, що відсутній причинний звязок між діями відповідача та завданою позивачці шкодою, а також того, що позивачкою не надано доказів в обґрунтування позову, а відтак відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди. Також, суд критично відноситься до пояснень представника відповідача що медичні препарати, які були використані позивачкою на лікування не мають відношення до хвороби позивача, оскільки, в довідці з СМСЧ-1, наданою позивачкою, зазначено список медичних препаратів та інших засобів які були використані в період з 30.11.2015 по 14.12.2015 рік при лікуванні ОСОБА_1 (а.с.87), тобто медичні препарати було призначено позивачці лікарем медичного закладу, суду не надано доказів, що представник позивача є фахівцем в галузі медицини, а тому він не вповноважений визначати перелік медичних препаратів які призначаються лікарем.

Вирішуючи питання щодо розміру витрат, які позивачка просить суд стягнути на її користь з відповідача, судом встановлено, що згідно копій чеків ОСОБА_1 в період з 30.11.2015 рік по 14.12.2015 рік було проведено купівлю необхідних для лікування препаратів (а.с.2-5, 7, 10, 11, 12), загальна сума витрат за вказаними чеками становить 5026,39 грн.

Крім того, згідно копії чеків (а.с.8, 9) доданих позивачкою до матеріалів справи, вона також купувала ліки вже після, як амбулаторного так і стаціонарного, лікування 18.12.2015 та 23.01.2016 р., однак судом встановлено, що сума коштів витрачених за зазначеними чеками до позовних вимог включена не була.

Згідно копії листа, позивачка пропонувала відповідачу сплатити їй кошти витрачені на лікування станом на 08.12.2015 рік (а.с.14), який було відповідачем отримано (а.с.15).

Однак, як встановлено у судовому засіданні, відповідач не відшкодовував понесених позивачкою витрат.

Судом встановлено, що позивачка, внаслідок ушкодження здоровя завданого злочинними діями відповідача, стала інвалідом 3-ої групи, відповідач у добровільному порядку відмовився відшкодовувати позивачці додаткових витрат викликаних лікуванням позивачем наслідків отриманих травм, зазначені в уточненій позовній заяві витрати на лікування підтверджені доказами, а тому в цій частині вимоги позивача підлягають задоволенню.

Крім того, позивачка просить суд стягнути на її корить понесені витрати за оплату юридичних послуг та надання оголошення у пресі про виклик до суду відповідача.

Судом встановлено та документально підтверджено, що позивачкою було проведено оплату юридичних послуг за договором від 31.01.2016 р. у розмірі 1000,00 грн. (а.с.35), надано оголошення у газету «Запорізька правда № 10 від 17.03.2016 року (а.с.26) за яке, згідно копії квитанції від 11.03.2016 р., позивачка сплатила 162,00 грн. (а.с.34).

Згідно пунктів 2 та 6 ч.3 ст.79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу та витрати повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

У звязку з зазначеним, суд вважає, що позовні вимоги частині стягнення на користь позивача зазначених судових витрат на загальну суму 1162,00 грн. також підлягають задоволенню.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а тому сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Згідно п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовів майнового характеру фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно із ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 р.», розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2016 року становить 1378 гривень. Позивачка звернулась до суду з позовною заявою 11.02.2016 року (а.с.1), тобто розмір судового збору, який підлягає сплаті, становить 551,20 грн.

У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення,звільнено від його сплати.

На підставі вищевикладеного та керуючись Конституцією України, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику розглядами судами цивільних справ про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 р., Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.ст. 22, 1177, 1187, 1195 ЦК України, Законом України «Про судовий збір», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, матеріальну шкоду завдану внаслідок кримінального правопорушення у вигляді: понесених витрат на лікування в період з 30.11.2015 року по 14.12.2015 рік включно у розмірі 5026 гривень 39 копійок та витрат повязаних з розглядом судової справи на загальну суму 1162 гривень 00 копійок, а всього підлягає стягненню 6188 гривень 39 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь держави, судовий збір в розмірі 551 гривні 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Енергодарський міський суд Запорізької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М. В. Капустинський