Справа № 133/3439/15-ц Провадження № 22-ц/772/2859/2016Головуючий в суді першої інстанції Проць В. А.
Категорія 47Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сало Т.Б., суддів: Марчук В.С., Якименко М.М., секретар - Агеєва Г.В., за участі представника позивача - ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Козятинської сільської ради Козятинського району про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, -

встановила:

В грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення Козятинської сільської ради, 3 сесії 5 скликання від 26.12.2006 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право ОСОБА_5 на земельну ділянку, площею 0,0961 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.., та видачу їй державного акта на право власності на дану земельну ділянку; визнати недійсним державний Акт на право власності на вищевказану земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, серії НОМЕР_2, виданий на підставі рішення Козятинської сільської ради від 26.12.2006 року, зареєстрований під №99 від 18.07.2007 року.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її та відповідача по справі, ОСОБА_3, мати - ОСОБА_5. На момент своєї смерті мати постійно проживала в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

За час свого життя - 21.07.1999 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповідала їй - ОСОБА_4, що складає 53/100 частини вищевказаного будинку, а ОСОБА_3 - 47/100 частини даного будинковолодіння.

При житті, 22.12.2004 року мати подарувала ОСОБА_4 заповідані їй 53/100 частки вищевказаного будинковолодіння. Таким чином, ще при житті була реалізована воля ОСОБА_5, визначена у її заповіті від 12.07.1999 року, щодо передачі їй у власність 53/100 частки домоволодіння.

Після смерті матері у неї з братом виник спір щодо спадкового майна. Відповідно до рішення Козятинського міськрайсуду Вінницької області від 23.09.2014 року за її братом - ОСОБА_3 було визнано право власності в порядку спадкування на 47/100 частини вищевказаного будинковолодіння.

В 2014 році, після подання заяви про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса, вона дізналася, що земельна ділянка на якій розташований будинок, була приватизована її матір'ю, і у 2007 році її мати отримала Державний акт на право власності на цю земельну ділянку.

Оскільки, дана земельна ділянка не була предметом спору про визнання права власності на спадкове майно у суді між нею та її братом, як спадкоємцями, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18.03.2016 року позов задоволено частково. Визнано частково незаконним та скасовано рішення 3 сесії 5 скликання від 26.12.2006 року Козятинської сільської ради Козятинського району в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, площею - 0,0961 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, яка передавалась у власність ОСОБА_5. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий на підставі рішення Козятинської сільської ради, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 99 від 18 липня 2007 року, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду є незаконним, необ'єктивним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, не враховано, що спір як такий взагалі відсутній, оскільки задоволивши позов суд фактично позбавив права власності померлу особу; не доведено порушення прав позивача оскаржуваним актом; не враховано, що з набранням законної сили рішенням від 23.09.2014 року спірний акт втратив силу; не враховано, що сільська рада не знала про договір дарування.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, розглянувши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, яка була матір'ю сторін по справі.

1/2 частина будинку АДРЕСА_1 належала померлій ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 20.10.1988 року, виданого виконкомом Козятинської сільської ради Козятинського району. Інша 1/2 частина вищевказаного будинку, належала ОСОБА_5, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори № 3051 від 20.11.1998 року.

21.07.1999 року, ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до змісту якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право, заповідала ОСОБА_4, і заповідала - 53/100 частини цього будинку , а ОСОБА_3 відповідно - 43/100 частини даного будинковолодіння.

22.12.2004 року мати подарувала заповідані позивачці 53/100 частки будинковолодіння. в АДРЕСА_1

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23.09.2014 року за братом позивачки - ОСОБА_3, було визнано право власності в порядку спадкування на 47/100 частини вищевказаного будинку.

В 2007 році ОСОБА_5 приватизувала земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок розміром 0,0961 га. Цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що Козятинська сільська рада своїм рішенням не мала права затверджувати технічну документацію із землеустрою на всю земельну ділянку, оскільки на той момент у будинковолодінні вже було два власника.

Колегія суддів погоджується із висновком суду з наступних підстав.

Статтею 116 Земельного кодексу України ((далі - ЗК України) у редакції, чинній на час видачі спірного свідоцтва) передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що для вирішення даних спірних правовідносин підлягають до застосування норми Земельного кодексу України та норми Цивільного кодексу України, які діяли на час виникнення цих правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України (норма діяла на час укладення договору дарування частини будинку), якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України (норма, яка діяла в той самий період часу), якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Колегія суддів зробила такий висновкок, виходячи з того, що ОСОБА_5 раніше рішеннями Козятинської сільської ради (від 24 березня 1994 року та від 25.12.1998 року) передавались безоплатно у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 0,07 та 0,03 відповідно.

Рішенням Козятинської сільської ради від 26 грудня 2006 року № 24/03/05 « Про часткові зміни в рішеннях сесій Козятинської сільської ради про передачу земельних ділянок» (від 24.03.1994 року) передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку в розмірі 0,0961 га.

Рішенням від 26 грудня 2006 року № 27/03/2005 року вирішено затвердити технічну документацію та видати Державні акти на спірну земельну ділянку.

Отже, хоча ОСОБА_5 у 1994 році рішенням сільської ради були передані земельні ділянки у власність, однак право власності в неї не виникло, оскільки ОСОБА_5 не одержала документ, що посвідчує право власності (ч. 1 ст. 22 ЗК УРСР (редакція яка діяла на час надання у приватну власність земельних ділянок в 1994 році), яким відповідно до ст.. 23 цього Кодексу є державний акт.

Такий стан речей був до 2006 року, і змінився, коли рішенням сільської ради в 2006 році (описані вище) були внесені зміни до рішень сільської ради 1994 та 1998 років.

На підставі згаданих рішень сільської ради 2006 року, ОСОБА_5 18 липня 2007 року отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку, та був відповідним чином зареєстрований, після чого ОСОБА_5 стала повним власником спірної земельної ділянки.

Фактично, до моменту отримання держаного акту, ОСОБА_5 користувалась даними земельними ділянками, під час чого подарувала своїй дочці частину будинку, який був розташованій на цій земельній ділянці.

Враховуючи саме ці обставини, колегія суддів вважає, що підлягають до застосуванню вищезгадані норми ЗК України та ЦК України.

Сільська рада, розглядаючи в 2006 році питання про передачу у власність ОСОБА_5 всієї земельної ділянки (0,0961 га) не врахувала, що позивач набула право користування частиною даної земельної ділянки на підставі договору дарування, і це повинно було бути враховано при визначенні розміру земельної ділянки, яка передавалась ОСОБА_5 у власність.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно ст. 377 ЦК України, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки померла ОСОБА_5 подарувала своїй доньці ОСОБА_4 частину будинку в період користування землею, то вона не могла приватизувати спірну земельну ділянку в тому розмірі, який вказаний в оспорюваному рішенні сільської ради, оскільки ОСОБА_4 стала співвласником будинку та набула право користування частину земельної ділянки, яка знаходиться під будинком та частину земельної ділянки необхідну для обслуговування будинку.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Колегія суддів вважає, що права ОСОБА_8 були порушені, а отже підлягають захисту, шляхом визнання недійсним рішень сільської ради, і як наслідок визнання недійсним державного акту на землю.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом ухвалено законне рішення, а мотиви апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: