Справа № 278/2325/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЯМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Зубчук І.В.

секретаря с/з ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю шляхом компенсації половини вартості майна,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом в якому зазначила, що вона з 05 жовтня 1991 року по 03 березня 2006 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3

Під час шлюбу подружжям у 2003 році придбано гараж №149 у обслуговуючому кооперативі «Сосновий бір», який оформлено на імя відповідача. Між подружжям виник спір, щодо користування вищевказаним майном, тому позивач просить розділити спільну сумісну власність між сторонами в рівних частках та компенсувати їй вартість 1/2 частини гаража.

Позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених в ньому.

Представник відповідача позов не визнав та вважає його безпідставним, оскільки власність не зареєстрована у визначеному законом порядку, а тому такі будівлі не можуть бути обєктом поділу.

З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, що діяв на момент придбання майна, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, при розділі майна частки подружжя є рівними.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому немає значення, на ім'я кого з подружжя майно було придбано.

Частиною 1 ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

З розяснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що під час вирішення спорів між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, зясувати джерело і час його придбання.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 1991 року по 03 березня 2006 року (а.с.9).

З розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного суду України №5 від 28.06.1991 року «Про практику розгляду судами справ, повязаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» вбачається, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Визначаючи розмір часток подружжя в спільній власності на пай і гараж, суд бере до уваги вкладення на це майно, зроблені ким-небудь із подружжя за рахунок роздільної власності. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв'язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства.

При цьому, при переході гаража у власність іншої особі, вказана особа повинна отримати рішення виконавчого органу відповідної ради про переоформлення гаража саме на неї та згоду гаражно-будівельного кооперативу на оформлення права власності цієї особи на гараж.

Позивач просила розділити спільну сумісну власність між сторонами в рівних частках та компенсувати їй вартість 1/2 частини гаража №149 в гаражному кооперативі «Сосновий Бір», який був придбаний ними у 2003 році. Разом з тим, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, коли гараж був придбаний, чи були повністю сплачені пайові внески за гараж попереднім власником (або ними під час шлюбу), винесення виконавчим комітетом відповідної ради рішення про переоформлення гаража тощо.

Так, з матеріалів справи вбачається, що головою правління обслуговуючого кооперативу «Сосновий Бір» видано дві довідки про те, що ОСОБА_3 є власником гаража № 149 з 2003 року (а.с.7) та з лютого 2016 року, проте не надано доказів сплати ОСОБА_3 (або попереднім власником) пайових внесків за спірний гараж, точної дати вступу відповідача в члени гаражного кооперативу та придбання гаражу, не надана і членська книжка ОСОБА_3, у звязку з чим неможливо встановити дату вступу відповідача в гаражний кооператив, як і не надано позивачем відомостей про реєстрацію права власності на обєкти нерухомого майна гараж №149 якій розташований в гаражному кооперативі «Сосновий Бір».

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України).

За положеннями ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином позивач належними та допустимими доказами не довела, що має право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення у вигляді гаража №149 у обслуговуванні кооперативі «Сосновий бір».

Вище наведене також узгоджується з положеннями, що викладені в ухвалі від 17 лютого 2016 року (справа №6-38296ск15) ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 30, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, Постанова Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Житомирський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Зубчук