УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Подільської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житлового приміщення, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року Подільська районна в місті Києві державна адміністрація звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що за пунктом 3 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 вересня 2013 року № 1693 будинок АДРЕСА_1 переданий у комунальну власність територіальної громади міста Києва та до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідач самовільно зайняла квартиру АДРЕСА_1 та перешкоджає позивачу користуватись вказаною квартирою.

На підставі наведеного, Подільська районна в місті Києві державна адміністрація просила виселити ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що вона разом зі своїми дочками - ОСОБА_8, ОСОБА_9, та онуком ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована у гуртожитку по АДРЕСА_4 і з 12 грудня 1998 року перебувала на квартирному обліку у загальній черзі.

18 листопада 1993 року на підставі рішення прийнятого на спільному засіданні Ради підприємства, адміністрації та профспілкового комітету радгоспу-комбінату «Пуща-Водиця» їй для проживання разом із доньками було надано спірну квартиру в якій відповідач проживає разом із доньками та онуком, хоча зареєстрованою залишилася у зазначеному вище гуртожитку. Копії ордера на зайняття жилої площі та виписки з протоколу № 56 спільного засідання Ради підприємства, адміністрації та профспілкового комітету радгоспу-комбінату «Пуща-Водиця» від 18 листопада 1993 року ОСОБА_6 не отримала не зважаючи на її неодноразові звернення.

ОСОБА_6 зазначала, що з 18 листопада 1993 року вона фактично проживає разом із дітьми та онуком у спірній квартирі, у серпні 2003 року був укладений договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території.

На підставі наведеного просила визнати за ОСОБА_6, ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9 право користування житловою площею - квартирою № 40 в будинку АДРЕСА_1 у місті Києві.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року, позов Подільської районної в місті Києві державної адміністрації задоволено.

Виселено ОСОБА_6 із квартири № 40, яка знаходиться в будинку АДРЕСА_1 в місті Києві без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що будь-яких рішень ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» щодо надання спірної квартири ОСОБА_6 не приймалося і ордер на її заселення не видавався, а саме по собі тривале проживання у спірному житловому приміщенні та оплата за спожиті житлово-комунальні послуги з дозволу ДП «Науково - дослідний виробничий комбінат «Пуща-Водиця» не породжує право постійного користування спірним жилим приміщенням. Дані обставини також не породжують права тимчасового користування спірним житловим приміщенням, яке б за законом зберігалося при переході будинку до нового власника (оренда тощо).

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами, що ОСОБА_6 з 1986 року до 2000 року працювала тепличницею у виробничому агрокомбінаті «Пуща-Водиця».

Житловий будинок АДРЕСА_1 в місті Києві до 27 вересня 2013 року належав до відомчого житлового фонду ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця».

26 серпня 2003 року між ЖЕД ДП агрокомбінат «Пуща-Водиця» і ОСОБА_6 було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, видана розрахункова книжка для внесення платежів за користування спірною квартирою № 40.

За пунктом 3 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 вересня 2013 року № 1693 будинок АДРЕСА_1 переданий в комунальну власність територіальної громади міста Києва та до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

Як убачається із позовної заяви, позивач просив суд виселити відповідачів на підставі ст. 116 ЖК УРСР.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_6 посилалась на те, що у листопаді 1993 року від адміністрації виробничого агрокомбінату «Пуща-Водиця» вона отримала ключі та фактичний дозвіл на проживання у вищевказаній квартирі АДРЕСА_3.

За довідкою ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» від 01 лютого 2013 року № 116, наданими квитанціями, ОСОБА_6 сплачувала гроші за користування квартирою АДРЕСА_1, з власником житлового фонду ОСОБА_6 укладала договір про реструктуризацію заборгованості за користування житлом.

Наведене свідчить, що ОСОБА_6, перебуваючи працівником ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», фактично за згодою останнього вселилася до спірної квартири в будинку, який належав до відомчого жилого фонду зазначеного підприємства, тобто не самовільно.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що правові підстави для виселення ОСОБА_6 за правилами ч. 3 ст. 116 ЖК України відсутні.

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 11, 213 ЦПК України суд першої інстанції, пославшись на положення ст. ст. 321, 391 ЦК України, 155 ЖК України, вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог, оскільки таких підстав позову Подільська районна в місті Києві державна адміністрація не заявляла.

На зазначене не звернув уваги і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук