Провадження № 22-ц/780/2535/16 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 38 26.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

26 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Касьяненко Л.І., Білоконь О.В.

при секретарі - Якимчук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Бориспільська міська державна нотаріальна контора Київської області, Кредитна спілка «Українська кредитно-фінансова група», про припинення права частки на спадщину, визнання права власності,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд припинити право на частку у спадщині відповідачки ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини квартири у АДРЕСА_1, загальною площею 35,8 кв.м., компенсувати за її рахунок на користь відповідачки суму у розмірі 150704 грн., яка є вартістю цієї частини і визнати за нею право власності на цю 1/3 частину спірної квартири.

Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4, була відкрита спадкова справа. До складу спадщини увійшла також і зазначена спірна квартира і вона отримала свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частини вказаної квартири, при цьому свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частини квартири на ім'я відповідачки не видавалось. Позивачка також стверджувала, що з моменту відкриття спадщини відповідачка одноосібно користується вказаною квартирою та здає її в оренду, чим перешкоджає у їй у користуванні 2/3 частинами квартири. Крім того зазначила, що дії відповідачки свідчать про неможливість мирного улагодження конфлікту та подальшого спільного використання майна, тому мотивуючи тим, що позбавлення відповідачки частки на спадкування не буде наслідком порушення її права на житло, оскільки у власності останньої є інша квартира, а також те, що згідно довідки БТІ виділити в натурі 1/3 частки є неможливим, позивачка просить до спірних правовідносин застосувати положення ст.365 ЦК України.

Відповідачка проти задоволення позову заперечувала, посилаючись що вона за життя спадкодавця, її чоловіка, вселилась у спірну квартиру та продовжує в ній проживати, при цьому вона не чинить позивачці перешкод в оформленні права на спадщину та навпаки сприяла в цьому, надавши необхідні документи, а також зазначила, що позивачка не зверталась з проханням встановити порядок користування спадковою квартирою, при цьому вона сплачує комунальні послуги за квартиру, піклується про її стан та збереження.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Посилається на те, що судом не дано оцінки істотним фактичним обставинам справи та доказам і зроблено хибні висновки.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Зміст ст.ст.316-319 ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. У ст. 321 цього Кодексу закріплений конституційний принцип непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст.355,356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до вимог ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до вимог ч.2 вказаної статті співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За змістом ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до ч.2 вказаної статті суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.264 ЦК України, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того що, компенсація співвласникові може бути надана лише за їх згодою, проти чого відповідачка заперечувала, при цьому будь-які докази того, що позивачка вживала заходи щодо встановлення порядку їх спільного з відповідачкою користування спірною квартирою, а також доказів того, що відповідачкою створювались перешкоди позивачці в реалізації права власності на належні їй 2/3 частки спірної квартири, суду надано не було.

Крім того, суд виходив з того, що немає доказів того, що припинення права на частку у спірній квартирі не завдасть відповідачці істотної шкоди, оскільки відповідачка проживає у вказаній квартирі, утримує її, сплачуючи комунальні послуги, і ці доводи позивачем та її представником не спростовані.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 грудня 2011 року державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори було видано та зареєстровано в реєстрі за №1-2474 свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцями майна померлого ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрована в АДРЕСА_2, в розмірі 1/3 частки спадщини, та його мати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстрована в АДРЕСА_3, в розмірі 2/3 частки у спадщині, в тому числі з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився батько померлого ОСОБА_5, та спадщина, на яку в указаних частках видане це свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_1. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири видано на ім'я ОСОБА_2. Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири ще не видано (а.с.130).

Відповідачка ОСОБА_3 утримує спірну квартиру, сплачує комунальні послуги, квартплату та послуги з опалення (а.с.190-193).

Згідно з довідкою від 09.11.2015 №1523, виданою КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації», виділ в натурі 1/3 частини спірної квартири неможливий (а.с.52).

Позивачкою внесено на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 150704 грн. (а.с.194-234).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що сторони питання про встановлення порядку користування спірною квартирою не вирішували.

За змістом вищезазначених норм закону, припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Із роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Згідно з п.7 цієї Постанови, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів та встановлених судом фактів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, відповідають обставинам справи.

Так, колегія суддів вважає, що доказів того, що частка відповідачки є незначною, спільне володіння і користування співвласниками є неможливим та припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам іншого співвласника, - не надано.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета заявленого позову, колегія суддів дійшла висновку про відповідність вимогам закону рішення суду першої інстанції.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

При таких обставинах, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :