АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/925/14-ц 22-ц/774/596/К/16
Справа № 182/925/14-ц Головуючий у 1-ій інстанції
№ провадження 22/ц/774/596/К/16 Шестакова З.С.
Категорія - 27 (IV) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар: Маслова К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року Кредитна спілка «Аккорд» (надалі - КС «Аккорд») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01 березня 2006 року між КС «Аккорд» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0158/АК1/35/0002204, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 6600 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом, які нараховуються на фактичний залишок суми кредиту, виходячи з розрахунку 0,15 % за кожний день користування кредитом. Відповідач взяв на себе зобов'язання щомісячно сплачувати КС «Аккорд» нараховані проценти та частину кредиту в терміни та в розмірах, не менше, ніж це вказано в рекомендованому графіку платежів.

ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом. Станом на 21.01.2014 року відповідач має заборгованість в сумі 25306,67 грн. яка складається з: залишку кредиту - 3813,51 грн.; залишку відсотків - 11406,21 грн.; штрафних санкцій - 3813,51 грн.; інфляційної складової та 3% річних - 6273,44 грн. Зазначену заборгованість КС «Аккорд» просили стягнути з відповідача ОСОБА_3, а також судові витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2015 року позов КС «Аккорд» задоволено.

Стягнуто ОСОБА_3 на користь КС «Аккорд» заборгованість за кредитним договором № 0158/АК1/35/0002204 від 29 лютого 2008 року в сумі 25306,67 грн., яка складається з наступного: залишок кредиту - 3813,51 грн.; залишок відсотків - 11406,21 грн.; штрафні санкції - 3813,51 грн.; інфляційна складова та 3 % річних - 6273,44 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КС «Аккорд» судовий збір у розмірі 253,06 грн.

Ухвалою суду Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2015 року - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог КС «Аккорд».

Зокрема, апелянти посилаються на те, що судом було здійснено розгляд справи та ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, оскільки відповідач не отримував ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви, а також не був повідомлений про час та місце слухання справи.

Також, судом першої інстанції не враховано, що кредитним договором не передбачено зобов'язань ОСОБА_3 зі сплати інфляційної складової та 3% річних, а лише встановлено обов'язок зі сплати процентів у розмірі 0,15% з фактичного залишку суми кредиту за кожен день користування кредитом, тому вимоги про стягнення інфляційної складової та 3% річних є безпідставними.

На думку відповідача та його представника, судом не з'ясовано питання щодо спливу річного строку позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій, а також з чого складаються вказані штрафні санкції та чим вони передбачені.

Крім того, відповідач заперечує проти твердження позивача про те, що останній платіж за договором було проведено ним 09.08.2012 року, так як останнє погашення було здійснено ОСОБА_3 06.08.2008 року.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність у три роки, однак з 06.08.2008 року по 2014 рік позивач не звертався ні до відповідача, ні до суду вимогами про повернення боргу, тобто пропустив строк для захисту свого права.

Неявка представника позивача КС «Аккорд», відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, належним чином завчасно повідомлених про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін, належним чином повідомлених, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що відповідно до укладеного договору № 0158/АК1/35/0002204 від 29 лютого 2008 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 6600 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, які нараховуються на фактичний залишок суми кредиту, виходячи з розрахунку 0,15 % за кожний день користування кредитом, з терміном повернення кредиту до 28 лютого 2009 року. (а.с.5)

Відповідач ОСОБА_3 зобов'язань за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість за кредитом. Станом на 21.01.2014 року ОСОБА_3 має заборгованість в розмірі - 25306,67 грн., яка складається з наступного: залишок кредиту - 3813,51 грн.; залишок відсотків - 11406,21 грн.; штрафні санкції - 3813,51 грн.; інфляційна складова та 3 % річних - 6273,44 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим КС «Аккорд». (а.с.3,4)

Звертаючись до суду з позовом, КС «Аккорд» посилались на те, що у зв'язку з неналежним виконанням умов укладеного між сторонами кредитного договору від 29.02.2008 року, у ОСОБА_3 утворилась заборгованість у сумі 25306,67 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог КС «Аккорд», суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у розмірі 25306,67 грн., яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів та інших обов'язкових платежів.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов кредитного договору від 29.02.2008 року, позивач зобов'язувався надати ОСОБА_3 кредитні кошти, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені цим договором.

Згідно з п.4.1 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються на фактичний залишок суми кредиту, виходячи з розрахунку 0,15 % за кожен день користування кредитом з наступного дня після надання кредиту позичальнику до дня повного погашення заборгованості за кредитом.

У п. 4.5 вказаного договору сторони погодили рекомендований графік платежів, з якого вбачається, що позичальник зобов'язаний погашати кредит та виплачувати проценти щомісячними платежами.

Відповідно до п.5.1 кредитного договору, при порушенні строків сплати кредиту, передбачених рекомендованим графіком платежів, позивач має право нараховувати пеню, а відповідач зобов'язується сплатити пеню в розмірі 0,5% від суми заборгованості.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, у заяві про перегляд заочного рішення, відповідач ОСОБА_3 просив суд застосувати до спірних правовідносин загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки, і спеціальний строк позовної давності щодо вимог пені, штрафі та неустойки, передбачений ст.258 ЦК України - в один рік. (а.с.30-31)

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Отже, початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа №6-116цс13) та від 19 листопада 2014 року (справа №6-160цс14) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У п.9.1 кредитного договору сторони погодили, що строк позовної давності за спорами, які виникають із цього договору встановлюється тривалістю у 5 років.

Проаналізувавши обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що сторонами було дотримано письмової форми договору щодо збільшення позовної давності і встановлення його тривалістю в п'ять років, що відповідає положенням ч.1 ст. 259 ЦК України.

З апеляційної скарги вбачається, що відповідач заперечує проти твердження позивача про те, що останній платіж за договором було проведено ним 09.08.2012 року, так як останнє погашення було здійснено ним - 06.08.2008 року.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, в порушення вимог ст.10,60 ЦПК України представником позивача КС «Аккорд» не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що останній платіж на погашення пені в сумі 48 грн. був здійснений 09.08.2012 року саме відповідачем, тому висновки суду щодо дати проведення ОСОБА_3 останнього погашення кредиту 09.08.2012 року ґрунтуються на припущеннях, тому підстав для переривання строку позовної давності, на думку колегії суддів, немає.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджено відповідачем, останній платіж по кредиту ним внесено саме 06.08.2008 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом помилково не враховано вищевказаних норм матеріального права та безпідставно не застосовано наслідки пропуску строку позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів, про застосування якої заявляв відповідач у суді першої інстанції, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Таким чином, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги в цій частині знаходять своє підтвердження та заслуговують на увагу.

Зважаючи на те, що КС «Аккорд» звернулось до суду за захистом свого порушеного права 10 лютого 2014 року, а відповідач ОСОБА_3 у своїй заяві, поданій до суду першої інстанції, просив суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог КС «Аккорд» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за період з 28 березня 2008 року по 10 лютого 2009 року слід відмовити, у зв'язку з пропуском позивачем п'ятирічного строку позовної давності.

Однак, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги відповідача та його представника про те, що так як з 06.08.2008 року по 2014 рік позивач не звертався ні до відповідача, ні до суду вимогами про повернення боргу, тобто пропустив строк для захисту свого права, так як вимоги КС «Аккорд» про стягнення заборгованості за кредитом у межах місячного платежу за лютий 2009 року у розмірі 500 грн. та заборгованості по процентам у межах місячного платежу за лютий 2009 року у сумі 171,61 грн. (а.с.3) пред'явлені позивачем в межах п'ятирічного строку позовної давності і підлягають задоволенню.

Також, колегія суддів не може погодитись з наявністю підстав для стягнення з відповідача пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, з огляду на наступне.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня, це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Відповідно до п.5.1 кредитного договору, при порушенні строків сплати кредиту, передбачених рекомендованим графіком платежів, позивач має право нараховувати пеню, а відповідач зобов'язується сплатити пеню в розмірі 0,5% від суми заборгованості.

До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст.258 ЦК України).

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється за кожним днем (місяцем), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму.

Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

Вказаних положень закону суд першої інстанції не врахував та визначаючи розмір пені, помилково не застосував спеціальну позовну давність до вимог банку щодо стягнення заборгованості по пені і не обмежився річним строком її нарахування перед зверненням кредитора до суду.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого КС «Аккорд» (а.с.3), позивачем за період з 29 лютого 2008 року по 09 серпня 2012 року нараховано пені у загальному розмірі 33622,76 грн. Відомостей щодо нарахування пені після 09 серпня 2012 року розрахунок заборгованості, який надано позивачем, не містить. На підставі рішення кредитного комітету від 13 січня 2014 року зменшено суму нарахованої пені за весь час прострочення грошового зобов'язання до 3813,51 грн. (а.с.3 - зворот)

Зважаючи на те, що пеня була нарахована позивачем станом на 09 серпня 2012 року, що знаходиться поза межами річного строку, її нарахування перед зверненням кредитора до суду та відомостей щодо її нарахування після 09 серпня 2012 року матеріали справи не містять, колегії суддів вважає, що у задоволенні вимог КС «Аккорд» про стягнення пені слід відмовити, у зв'язку з пропуском позивачем річного строку позовної давності.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що судом не з'ясовано питання щодо спливу річного строку позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій знаходять своє підтвердження та заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 552, частини 2 статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

При цьому слід ураховувати, що 3% річних на неустойку не нараховуються (частина 2 статті 550 ЦК).

Виходячи з суми заборгованості за кредитом та відсотками у розмірі 721,51 грн. та періоду нарахування у межах строку позовної давності з 10 лютого 2009 року по 21 січня 2014 року, розмір 3% річних від простроченої суми складає 107,16 грн. (721,51 грн. - сума боргу * 3 / 100% / 365 днів * 1807 днів = 107,16 грн.), а розмір інфляційних витрат - 181,22 грн. (721,51 грн. - сума боргу * 125,12% - сукупний індекс інфляції за період / 100% - 721,51 грн. - сума боргу = 181,22 грн.)

Посилання відповідача та його представника в апеляційній скарзі на те, що кредитним договором не передбачено зобов'язань ОСОБА_3 зі сплати інфляційної складової та 3% річних, а лише встановлено обов'язок зі сплати процентів у розмірі 0,15% з фактичного залишку суми кредиту за кожен день користування кредитом, тому вимоги про стягнення інфляційної складової та 3% річних є безпідставними, не приймають до уваги колегією суддів, так як коли в договорі не зазначено розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов'язання настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК України. Крім того, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги КС «Аккорд» до ОСОБА_3 мають бути задоволені частково із стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором за кредитним договором № № 0158/АК1/35/0002204 від 29 лютого 2008 року, станом на 21 січня 2014 року в межах строку позовної давності у розмірі 1009,99 грн., яка складається з: 550 грн. - заборгованість за кредитом, 171,61 грн. - заборгованість за відсотками; 107,16 грн. - інфляційна складова за період з 10 лютого 2009 року по 21 січня 2014 року; 181,22 грн. - 3% річних за період з 10 лютого 2009 року по 21 січня 2014 року.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 на користь КС «Аккорд» підлягають стягненню судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 10,09 грн.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути задоволена частково, а рішення суду підлягає скасуванню, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог КС «Аккорд».

Керуючись ст.ст. 303, 307, пп. 1, 4 ч.1 ст. 309, ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Кредитної спілки «Аккорд» заборгованість за кредитним договором № № 0158/АК1/35/0002204 від 29 лютого 2008 року, станом на 21 січня 2014 року в розмірі 1009,99 грн., яка складається з: 550 грн. - заборгованість за кредитом, 171,61 грн. - заборгованість за відсотками; 107,16 грн. - інфляційна складова за період з 10 лютого 2009 року по 21 січня 2014 року; 181,22 грн. - 3% річних за період з 10 лютого 2009 року по 21 січня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Кредитної спілки «Аккорд» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 10,09 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : А.П. Барильська

Судді: І.Є.Ляховська

Л.В.Михайлів