У Х В А Л А

12 квітня 2016 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Томіліна О.М., при секретарі Григорьєвій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі подання заступника начальника Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Заступник начальника Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, посилаючись на те, що у провадженні Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ перебуває зведене виконавче провадження № 48320921, до складу якого приєднані виконавчі провадження № 47798364 з примусового виконання виконавчого листа № 2/263/3549/2013, виданого 12.11.2013 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 26811,20 гривень, № 47798660 з примусового виконання виконавчого листа № 2/2633549/2013, виданого 12.11.2013 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судового збору в сумі 229,41 гривень, № 47798532 з примусового виконання виконавчого листа № 263/9440/13-ц, виданого 24.10.2013 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 114,70 гривень. Зазначає, що виконавчі документи надійшли до відділу 09.06.2015 року. Всього у складі зведеного провадження перебуває три виконавчих провадження на загальну суму стягнення 27155,31 гривень без урахування сум виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Зведене виконавче провадження розпочато 18.06.2015 року. Останнє виконавче провадження приєднано до складу зведеного виконавчого провадження 18.06.2015 року. Виконавчі документи надійшли повторно, попередньо виконавчі документи перебували на виконанні з 19.11.2013 року. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи були повернуті стягувачеві 24.04.2015 року. Постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві у встановлений чинним законодавством не оскаржувались. Заступник начальника Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області ОСОБА_1 у поданні зазначає, що за виконавчими провадженням здійснені наступні виконавчі дії: постановами державного виконавця від 10.06.2015 року виконавчі провадження були відкриті. Боржникові наданий строк для самостійного виконання рішення. Перевіркою майнового стану боржника виявлено, що нерухоме майно за боржником не зареєстровано. Зареєстрований транспортний засіб ВАЗ 2101, державний номер 22432ЕВ, постановою від 18.06.2015 року оголошено в розшук. Згідно з відповіддю № НОМЕР_1 від 10.06.2015 року Пенсійного фонду України боржник пенсію не отримує, та з відповіддю № НОМЕР_2 від 10.06.2015 року боржник за трудовими або цивільно-правовими договорами не працює. Згідно з відповіддю № НОМЕР_3 від 11.06.2015 року Державної фіскальної служби України за боржником не зареєстровано відкритих рахунків в установах банків або в інших фінансових установах. 18.06.2015 року на адресу боржника направлено виклик до відділу ДВС з метою надання пояснень та інформації щодо майна, яке йому належить. На виклик боржник не зявився. Відповідно до звернення представника стягувача ОСОБА_3 боржник у 2014 році перебував за кордоном та ухиляється від виконання рішення. У звязку з викладеним Заступник начальника Жовтневого ВДВС просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Державний виконавець у судове засідання для розгляду подання не зявився, просив розглянути справу за його відсутністю.

Суд, вивчивши матеріал справи, прийшов до висновку, що вказане подання не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, частинами 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року, встановлено, що кожна людина має право, покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, і це право не може бути обєктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, та які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому пакті.

Частинами 2-3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року та який є невідємною частиною зазначеної Конвенції, встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ч. 4 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон з тимчасовим затриманням чи вилученням паспорту у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобовязання або особа ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, до виконання зобовязань або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобовязань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Згідно з вимогами п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Разом з тим згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до вимог ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Зважаючи на викладені правові норми, слід прийти до висновку, що першочерговими заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника.

З подання державного виконавця вбачається, що боржник не отримує дохід, майно на яке можливо звернути стягнення відсутнє. З даною позицією державного виконавця неможливо погодитися, оскільки, у поданні відсутні відомості про те, чи були здійснені державним виконавцем виходи до адреси боржника: АДРЕСА_1, з метою виявлення майна, на яке можливо звернути стягнення.

Згідно з розясненнями, викладеними у листі Міністерства юстиції України від 06.06.2008 року № 25-32/507, подання Державної виконавчої служби до суду повинно містити в тому числі й обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобовязань.

Так, до матеріалів подання не додано жодних доказів того, що боржникові відомо про відкриття зведеного виконавчого провадження № 48320921 до складу якого приєднані виконавчі провадження № 47798364 з примусового виконання виконавчого листа № 2/263/3549/2013, виданого 12.11.2013 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 26811,20 гривень, № 47798660 з примусового виконання виконавчого листа № 2/2633549/2013, виданого 12.11.2013 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судового збору в сумі 229,41 гривень, № 47798532 з примусового виконання виконавчого листа № 263/9440/13-ц, виданого 24.10.2013 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 114,70 гривень. Будь-які підтвердження про вручення копії постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику суду не надані.

Суду не надано також доказів й того, чи мали місце виклики боржника державним виконавцем до відділу ДВС та доказів того, що він не зявляється без поважних причин до відділу ДВС на такі виклики. Крім того до подання не додано письмових відповідей на запити з УПФУ та ДФС України, на які посилається у тексті подання державний виконавець.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення подання.

На підставі ст. 33 Конституції України, ч. 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 2-3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 11, 32 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 6, 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», керуючись ст. ст. 8, 208-210, 377-1 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання заступника начальника Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.М. Томілін