Справа № 0907/2-8197/2011
Провадження № 22-ц/779/177/2016
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Горблянського Я.Д.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 неналежно виконувала зобов'язання за укладеним між нею та АКІБ «УкрСиббанк» 20 серпня 2007 року кредитним договором №0, внаслідок чого станом на 13 квітня 2011 року допустила заборгованість у розмірі 435 779,72 грн, що за курсом НБУ еквівалентно 54 695,34 долари США. Посилаючись на зазначені обставини та солідарний обов'язок поручителя перед банком за зобов'язаннями позичальника позивач просив задовольнити позов.

Справа судами слухалася неодноразово.

Останнім рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 квітня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №0 від 20 серпня 2007 року в сумі 435 779, 72 грн., що за курсом НБУ станом на 13 квітня 2011 року складає 54 695,34 доларів США. Вирішено також питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Задовольняючи позов та стягуючи заборгованість за кредитним договором місцевий суд не врахував, що банком пропущено позовну давність як за основними, так і за додатковими вимогами. При цьому не взято до уваги, що останній платіж здійснено ОСОБА_4 3 червня 2008 року. Відповідно до графіку погашення кредиту строк чергового платежу настав 16 червня 2008 року. А отже, з наступного дня розпочався перебіг позовної давності. В той же час позивач звернувся до суду із вказаним позовом тільки 18 листопада 2011 року. Апелянти також вказують, що оскільки справа розглянута в їх відсутності, вони були позбавлені права заявити клопотання про застосування загальної позовної давності до основної позовної вимоги та спеціальної позовної давності щодо стягнення пені. Аналогічно, у зв'язку із ненаданням Банком детального розрахунку суми заборгованості, в тому числі відсотків по кредиту із зміною відсоткової ставки та пені вони позбавлені можливості перевірити правильність її нарахування.

Крім того, при вирішенні спору судом не враховано, що строк дії поруки припинився. Так, у зв'язку із невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором банком 13 травня 2008 року надіслано останньому та поручителю письмову вимогу про дострокове повернення кредиту та встановлено строк виконання зобов'язання до 4 липня 2008 року. Отже, відповідно до вимог ст.559 ЦК України порука ОСОБА_3 4 грудня 2008 року припинилась.

Апелянти також вказують, що в матеріалах справи відсутнє клопотання ПАТ «Дельта Банк» про заміну сторони у справі та відповідно ухвала про задоволення такого клопотання. Не надано останнім і доказів виникнення у нього будь-яких прав вимоги по спірному кредитному договору.

Посилаючись на зазначені обставини просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову застосувавши наслідки спливу позовної давності.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5, яка також представляє інтереси апелянта ОСОБА_3, доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ПАТ «Дельта Банк» доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» суд першої виходив з того, що ОСОБА_2 неналежно виконувала умови кредитного договору, в зв'язку із чим банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, а також штрафних санкцій як з боржника, так і з поручителя ОСОБА_3 солідарно.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, згідно умов Договору про надання споживчого кредиту №0, укладеного 20 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_2, остання отримала кредит у сумі 38 000,00 доларів США, що за курсом Національного Банку України на день укладення договору дорівнює еквіваленту 191 900,00 грн, терміном до 19 серпня 2014 року зі сплатою 12 % річних (а.с.94-98 т.2).

Цього ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 також укладено додаткову угоду №1, якою погоджено Додаток №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, Додаток №3 «Тарифи банку». Пункт 1.3.5 викладено в наступній редакції - позичальник згідно умов договору сплачує банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі. Крім того, п.5.2 договору доповнено новим абзацом та визначено, що у випадку настання обставин, передбачених, зокрема п.п. «а», «б» п. 5.2 Договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п.1.3.1. Договору. У випадках, передбачених п.п. «в» п.5.2 договору - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10 % для кредитів у національній валюті та не більше ніж на 5% для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно п.1.3.1 договору (а.с.103 т.2).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги банк посилався на те, що станом на 13 квітня 2011 року боржник порушила (прострочила) графік погашення процентів по кредиту на 995 днів та тіла кредиту на 1027 днів. Відповідно надано суду розрахунок, за яким заборгованість станом на цей час складає 435 779,72 грн. З них, зокрема: 33 928,37 доларів США, що еквівалентно 270 320,90 грн - заборгованість за простроченим кредитом; 16 643,33 доларів США, що еквівалентно 132 604,07 грн - заборгованість по прострочених процентах за користування кредитом; 2 032,37 доларів США, що еквівалентно 16 192,71 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 2 028,52 доларів США, що еквівалентно 16 162,04 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом та 500,00 грн штрафних санкцій за договором (а.с.4 т.1). При цьому довідка-розрахунок містить тільки загальні суми складових, без зазначення помісячних платежів.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи доводи апеляційної скарги та мотиви, з яких Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано попереднє рішення суду апеляційної інстанції, ухвалами колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду від 17 лютого та 10 березня 2016 року витребувано відповідно в позивача кредитну справу позичальника ОСОБА_2 та в ПАТ «УкрСиббанк» детальний розрахунок заборгованості станом на 13 квітня 2011 року.

На виконання вимог вказаної ухвали ПАТ «УкрСиббанк» надіслано довідку-розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 19 грудня 2011 року. При цьому пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом розрахована за період з 19.12.2010 року по 19.12.2011 року.

Із змісту цього розрахунку вбачається, що загальний залишок заборгованості станом на 19.04.2011 року за кредитом складає 33 928,37 доларів США, а загальний залишок заборгованості по процентах станом на 31.03.2011 року - 16 643,33 доларів США. Останній платіж за кредитним договором здійснено 20 червня 2008 року в сумі 111,00 доларів США, який зараховано на погашення простроченої заборгованості за наданим кредитом. Не відображено зарахування цієї суми також і у виписці по кредитному договору позичальника (а.с.227-234 т.1).

В ході розгляду справи апеляційним судом з'ясовано, що 14.03.2006 року між АКІБ та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №81/143-06 на суму 25 000,00 доларів США. Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договори поруки. У зв'язку із неналежним виконанням умов договору рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 квітня 2011 року, залишеним без змін колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 грудня 2011 року, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором станом на 16.04.2009 року у розмірі 149 625,75 грн. Із змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що 13.05.2008 року боржнику та поручителям було надіслано вимоги про дострокове повернення кредиту.

Як пояснила в судовому засідання апелянт ОСОБА_4 останній платіж вона здійснила після отримання вимоги банку, а саме 5 червня 2008 року в сумі 3 398,17 доларів США. При цьому зазначила, що їй не відомо на погашення якої саме заборгованості (по тілу кредиту, по відсотках чи штрафних санкцій ) банком здійснено зарахування цієї суми.

Із долученої в засіданні апеляційного суду копії квитанції №24 від 05.06.2008 року видно, що ОСОБА_7 сплачено кошти у сумі 3 398,17 доларів США на рахунок НОМЕР_1.

В той же час, відповідно до п.3.5 кредитного договору позичальник зобов'язується повернути суму кредиту і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок банку в порядку та на умовах, передбачених цим договором, а саме: на рахунок НОМЕР_2 в АКІБ «УкрСиббанк».

Також сторони домовились, що при порушенні позичальником термінів виконання будь-якого із своїх зобов'язань за цим договором, зокрема, щодо повернення суми кредиту, та/або сплати плати за кредит, та/або суми штрафних санкцій (неустойки), та/або виконання інших грошових зобов'язань позичальника, нарахованих банком за цим договором, позичальник доручає банку, починаючи з дати прострочення виконання будь-якого із таких зобов'язань, здійснити на користь банку договірне списання коштів позичальника з поточного рахунку позичальника у національній та/або іноземній валюті НОМЕР_3 та з будь-яких інших рахунків, відкритих позичальником в майбутньому в банку. Кошти списуються в сумі та валюті фактичної заборгованості позичальника за договором (п.7.1).

Відтак, враховуючи обумовлене сторонами в п. 7.2 договору право банку самостійного здійснення розрахунку заборгованості, та що позичальником не надано належних та допустимих доказів внесення суми платежу у розмірі 3 398,17 доларів США саме на погашення заборгованості за спірним кредитним договором, як і власного розрахунку розміру заборгованості, доводи апелянтів щодо неправильного розрахунку банком заборгованості за цим договором є голослівними.

При цьому колегія суддів також приймає до уваги, що відповідно до п.1.3.1 за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,0 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо Банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.

Сторони домовились, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 пункту 5.2. договору (п.1.3.2).

Згідно п.5.2 договору (в редакції додаткової угоди №1 до договору) відповідно до законодавства України, зокрема, ст. 651 Цивільного кодексу України сторони погодили, що банк згідно умов пункту 1.3.1. договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі: а) порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема, неналежне виконання умов цього договору та/або умов договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором) та/або б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних дотримання позичальником кредитної дисципліни (зокрема, своєчасне погашення заборгованості та/або виконання інших зобов'язань позичальника за цим договором); та/або здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% у порівняння з курсом гривні до курсу долара, установленого НБУ на дату укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки, підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); та/або підвищення ставки на 3 відсоткових пункту за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки.

Також у випадку настання обставин: - передбачених підпунктами «а», «б» процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється у розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно п.1.3.1 договору; - передбачених підпунктом «в» - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10% для кредитів у національній валюті та не більше ніж на 5% для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно п.1.3.1.

При цьому сторони погодили, що у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 пункту 5.2. договору банк може збільшити розмір процентної ставки за договором в наступному порядку, а саме банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дати збільшення розміру процентної ставки повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою за адресою позичальника відповідного рекомендованого листа. Такий новий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомленні банку до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору.

У разі незгоди із таким новим розміром процентної ставки, позичальник має право у строк не пізніше останнього робочого дня, що передує даті початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні банку, достроково повернути банку всю суму кредитних коштів, отриманих за договором, сплатити йому в повному обсязі плату за кредит та здійснити інші платежі за договором.

Що стосується посилання апелянтів на пропуск банком позовної давності, то такі не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.2.2. кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток №1 до договору), але у будь-якому випадку не пізніше 19 серпня 2014 року. Строк сплати процентів визначено підпунктом 1.3.4 пункту 1.3. кредитного договору, зокрема сплата процентів встановлена з 01 по 19 число (включно) кожного місяця наступного за тим, за яким такі були нараховані банком.

Зі змісту договору вбачається, що сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 16 серпня 2014 року.

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями, із зазначенням 16 числа кожного місяця датою сплати грошових коштів (а.с.1-2 т.2, а.с.22-23 кредитної справи). При цьому місячний платіж становить 452,38 долари США. Відповідно також встановлено щомісячні суми на погашення відсотків, що відображено в графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту - додатки №№1,2 до договору (а.с. 99-102 т.2).

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони визначили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З'ясовано, що останній платіж по кредитному договору здійснено в червні 2008 року. З позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором банк

звернувся в суд 11 листопада 2011 року (а.с.22 т.1).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки тощо).

В силу ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Якщо умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України № 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року, № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, № 6-331цс15 від 1 липня 2015 року, № 6-154цс15 від 30 вересня 2015 року, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

За змістом частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов'язання до настання строку виконання, визначеного договором.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором банком 13 травня 2008 року надіслано їй (а.с. 12-13 т.1) та поручителю (а.с.14-15 т.1) письмові вимоги про погашення протягом 31 дня з дати одержання позичальником цього повідомлення простроченої заборгованості по тілу кредиту в розмірі 1 340,11 доларів США (станом на 13.05.2008 року), по відсотках в розмірі 372,75 доларів США (станом на 01.05.2008 року), пені в розмірі 246,09 грн та 500 грн штрафу.

Також банком повідомлено їх про настання терміну дострокового повернення кредиту в повному обсязі у разі невиконання вимоги в зазначений термін починаючи із 32 дня з дати одержання цієї вимоги.

Враховуючи, що вказані вимоги відповідачі отримали 3 червня 2008 року, кредитором в порядку реалізації свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, починаючи з 32 дня (4 липня 2008 року) встановлено термін дострокового повернення кредиту.

Як підтверджується матеріалами витребуваної та оглянутої апеляційним судом цивільної справи № 2н-6599/08 у зв'язку із порушенням в подальшому строків повернення кредиту та виникненням заборгованості за кредитним договором банк скористався своїм правом, передбаченим нормами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, звернувшись 18 грудня 2008 року до суду із заявою про видачу судового наказу про дострокове стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 274 239,03 грн. Зі змісту заяви та долученого до неї розрахунку вбачається, що вказана сума боргу обчислена станом на 11.12.2008 року та відповідно складає: 31 214,30 доларів США, що еквівалентно 233 305,04 грн - основний борг; 2 714,07 доларів США, що еквівалентно 20 285,77 грн - прострочений борг; 2 018,61 доларів США, що еквівалентно 15 087,70 грн - прострочені відсотки; 424,16 доларів США, що еквівалентно 3 170,30 грн - відсотки станом на 01.12.2008 року, а також 1 890,22 грн пені та 500,00 грн штрафу. При цьому сума заборгованості визначена з врахуванням прострочення графіку погашення кредиту на 175 днів по основному боргу та 145 днів по відсотках (а.с.1-3 справи № 2н-6599/08).

19 грудня 2008 року Івано-Франківським міським судом видано судовий наказ про стягнення загальної суми заборгованості в розмірі 274 239,03 грн. Однак, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30 січня 2009 року за заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наказ скасовано, роз'яснено заявнику право на пред'явлення позову до суду в загальному порядку (а.с.5 т.1).

Як передбачено частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Статтею 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14.

За таких обставин враховуючи переривання позовної давності поданням кредитором заяви про видачу судового наказу перебіг її заново розпочинається починаючи з наступного дня після видачі судового наказу, тобто з 20 грудня 2008 року.

Відтак, зважаючи на початок перебігу позовної давності після її переривання та дату пред'явлення позову 11 листопада 2011 року, банк звернувся до суду за захистом свого порушеного права у встановлений законом строк.

За змістом ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Як вбачається з матеріалів справи 8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно умов якого з урахуванням положень цього договору та відповідно до них продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець цим погоджується придбати права вимоги за кредитами та прийняти їх. При цьому права вимоги за кредитами означає всі права вимоги продавця в якості кредитодавця по відношенню до позичальників в якості позичальників стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами (включаючи, в залежності від випадку, усі права, повноваження та гарантії відшкодування за ними, у кожному випадку існуючі або майбутні, надані продавцеві або на користь продавця в якості кредитодавця за такими кредитними договорами), а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення, за відповідними договорами забезпечення. Відповідно до п. 3.2. договору права вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця, та з урахуванням інших зобов'язань продавця та покупця викладених у цьому договорі, зобов'язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві є виконаними з моменту підписання продавцям та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги за кредитами у дату закриття, що і було проведено сторонами (а.с.42-46, 222 т.1).

З'ясовано, що в перелік прав вимоги за кредитами, наведених у Додатку №1 включено кредитний договір ОСОБА_2 та договір поруки ОСОБА_3 (а.с.223 т.1).

Відповідно доводи апелянтів про відсутність в матеріалах справи доказів виникнення у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги є надуманими.

Однак, як видно зі змісту вищевказаного додатку №1 до договору купівлі-продажу ПАТ «Укрсиббанк» передано, а ПАТ «Дельта Банк» прийнято фактичний розмір невиконаного грошового зобов'язання за кредитним договором у гривневому еквіваленті 55 786,99 доларів США, що станом на 16.12.2011 року дорівнює 445 732,47 грн. Зокрема, з них: фактичний розмір заборгованості за кредитним договором у валюті кредиту (строкова заборгованість за тілом) - 14 928,62 доларів США, фактичний розмір заборгованості за кредитним договором у валюті кредиту (прострочена заборгованість за тілом) - 18 999,75 доларів США, нараховані несплачені відсотки в валюті кредиту (строкові) - 984,31 доларів США, нараховані несплачені відсотки в валюті кредиту (прострочені понад 31 день) - 629,28 доларів США, нараховані несплачені відсотки у валюті кредиту (прострочені до 31 дня) - 20 245,03 доларів США.

А отже, до ПАТ «Дельта Банк» не перейшло право вимоги щодо пені та штрафу.

Відтак, правових підстав для стягнення цих сум на користь банку не вбачається.

В зв'язку із цим, на думку колегії суддів, не підлягають застосуванню норми матеріального права щодо наслідків спливу позовної давності відносно пені та штрафів, заяви про що було подано представниками відповідачів в ході розгляду справи судом першої інстанції.

За таких обставин та враховуючи диспозитивність цивільного процесу, колегія суддів вважає, що на користь ПАТ «Дельта Банк» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 50 571,70 доларів США, з яких, 33 928,37 доларів США та 16 643,33 доларів США заборгованість по прострочених процентах за користування кредитом.

Згідно з роз'ясненнями п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. При цьому суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Разом з тим, колегія суддів враховує ту обставину, що Національним банком України 02 жовтня 2015 року за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ухвалено рішення №664 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта банк».

Тому колегія суддів приходить до переконання, що суму заборгованості слід обчислювати виходячи з розрахунку банку з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, що узгоджується з п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14.

Разом з тим, що стосується висновків суду в частині вирішення спору щодо поручителя ОСОБА_3, то колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до п.п.1.3.,1.4. якого відповідальність поручителя та позичальника (включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій,передбачених умовами основного договору, є солідарною (а.с.11 т.1).

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Таким чином, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами.

Як вбачається зі змісту п. 3.1. договору поруки він діє до повного припинення всіх зобов'язань за цим договором (а.с. 11 т.1).

Відтак, враховуючи вищенаведене, оскільки сторонами не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, має місце припинення її якщо кредитором протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явлено вимоги до поручителя.

Разом з тим, аналіз змісту статей 1054, 559 ЦК України та статті 95 ЦПК України свідчить про таке.

У разі якщо кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання (дострокове виконання основного зобов'язання), звернувшись до суду з вимогою про видачу судового наказу про дострокове стягнення з позичальника суми за кредитним договором, при цьому договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, то шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для пред'явлення вимоги до поручителя обчислюється з наступного дня видачі судового наказу або з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як дата дострокового повернення всього кредиту.

Відповідна правова позиція, яка висловлена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-41цс14 від 17 вересня 2014 року, є обов'язковою для судів, що передбачено ст. 360-7 ЦПК України.

З урахуванням зазначених правових норм колегія суддів приходить до переконання, що визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимоги до поручителя про повернення боргових сум повинен обчислюватись з 20 грудня 2008 року (наступного дня після видачі судового наказу), та оскільки така вимога була заявлена до поручителя більше ніж через шість місяців (18 листопада 2011 року) після настання строку виконання зобов'язань, то в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинила свою дію.

За таких обставин, підстав для стягнення заборгованості в солідарному порядку з боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 не вбачається. А відповідно в задоволенні позову до ОСОБА_3 слід відмовити.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення ст.ст. 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи вищезазначене, а також ту обставину, що оскаржуване рішення постановлено судом у відсутності відповідачів, зважаючи на доводи апеляційної скарги та перевіряючи її, можливість виходу за межі такої внаслідок встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, колегією суддів досліджено нові докази, представлені як апелянтами, так і представником позивача.

Відтак, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову до ОСОБА_2 та відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3

Розподіл судових витрат на сторін слід покласти відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 квітня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитних договором №0 від 20 серпня 2007 року станом на 13 квітня 2011 року в сумі 1 288 566,92 грн, що за курсом НБУ станом на 14.04.2016 року становить 50 571,70 доларів США. З них, зокрема: 33 928,37 доларів США, що еквівалентно 864 494,87 грн - заборгованість за простроченим кредитом; 16 643,33 доларів США, що еквівалентно 424 072,05 грн - заборгованість по прострочених процентах за користування кредитом.

В задоволенні решти позовних вимог та в задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» 2 823, 00 грн судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

Я.Д. Горблянський