Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

ПоповичО.В., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору

за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 344 145, 45 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19 вересня 2014 року становить 4 621 873, 39 грн.

Вимоги мотивовано тим, що 18 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 399 650 доларів США строком до 18квітня 2017 року. Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту утворилася заборгованість, яку банк просив стягнути із боржника.

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, мотивуючи вимоги тим, що на забезпечення виконання кредитного договору від 18 квітня 2007 року вона передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Постановою господарського суду Харківської області від 17 серпня 2011 року ФОП ОСОБА_3 визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, зобов'язано здійснити продаж майна. На виконання вимог постанови господарського суду Харківської області, 13 жовтня 2011 року між ліквідатором банкрута (продавець) та ТОВ «БАБАЇВСЬК-ІНВЕСТ» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. 10 квітня 2012 року постановою ВГСУ постанову господарського суду Харківської області скасовано, провадження у справі № 5023/5991/11 припинено. Спірне майно було відчужене в період ліквідаційної процедури на виконання рішення суду в час, коли постанова про визнання боржника банкрутом була чинною. Таким чином, на даний час у неї відсутнє майно, яке забезпечувало вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». В момент підписання кредитного договору вона не могла передбачити, що буде визнана банкрутом та як наслідком майно, яким забезпечувалися кредитні зобов'язання за договором, буде відчужено. Якби вона могла це передбачити, то не підписувала б кредитний договір. В момент підписання кредитного договору сторони виходили з того, що така зміна обставин, як визнання ФОП ОСОБА_3 банкрутом не настане. Виконання кредитного договору порушить співвідношення майнових інтересів сторін, і насамперед її, оскільки на неї буде покладений обов'язок щодо погашення кредиту у повному обсязі без забезпечення погашення за рахунок іпотечного майна та страхових виплат. Ні із суті кредитного договору, ні із звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни таких обставин, які сталися в даному випадку, повинна нести вона.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року, позов банку задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 332 846, 13 доларів США, що еквівалентно 4 470 123, 53 грн, із яких: 6 674, 49 доларів США - тіло кредиту, 143 193, 60 доларів США - проценти, 33 030, 86 доларів США - комісія, 149 947, 18 доларів США - пеня. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та відмовити у позові банку.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

При вирішенні справи судами встановлено, що 18 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 399 650 доларів США строком до 18 квітня 2017 року зі сплатою процентів у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти для погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з п.п. 2.2, 3,7, 6.5 кредитного договору, позичальник зобов'язується сплатити проценти за користування кредитом, винагороду в розмірі й строки, визначені в п. 7.1 договору, комісію, неустойку, суму кредиту. Позичальник сплачує банку винагороду.

За п. 7.4 договору, при порушенні позичальником зобов'язань щодопогашення кредиту, позичальник сплачує банку процентиза користування кредитом у розмірі 2,46% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 4.1 договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 3,00% від суми простроченого кредиту, але не менше 1 грн за кожен день прострочки.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 червня 2012 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ«ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2007 року станом на 18серпня 2011 року у розмірі 4 992 276, 81 грн, що включає: 355 983, 96 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 117 639, 77 доларів США заборгованість за процентами; 44 009, 65 доларів США комісія; 108750,16 доларів США пеня (а. с. 3).

Рішення суду боржником не виконано.

У позові, що розглядається, до стягнення заявлено заборгованість, яка виникла за період з 19 серпня 2011 року по 19вересня 2014 року, зокрема за тілом кредиту - 6 674, 49 доларів США, процентами - 143 193, 60 доларів США, комісією - 33030, 86 доларів США. Пеню суди розрахували у межах 12 місяців перед зверненням кредитора до суду у розмірі 149 947, 18 доларів США.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що закінчення строку кредитного договору не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року).

Отже, суди дійшли до обґрунтованого висновку про те, що із ОСОБА_3 на користь банку підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, зокрема: прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасність виконання кредитного зобов'язання. З інших підстав вирішення позову банку не оскаржується.

Норми матеріального права судами застосовано правильно, порушень процесуального закону не вбачається, що свідчить про те, що справу в частині позову банку вирішено згідно із законом.

Щодо незгоди із вирішенням зустрічного позову заявник доводів у касаційній скарзі не наводить, підстав для виходу за межі скарги не вбачається, а тому оскаржувані судові рішення залишаються без змін на підставі ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 в особі представника відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович

В.О. Савченко