Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №332/4891/15 Головуючий у 1-й інстанції: Мєркулова Л.О.
Провадження № 22-ц/778/1488/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Запорізької міської ради про усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2006 року за позивачем, ОСОБА_5, визнано право власності на житловий будинок № 3 по пров. Сніжному в м. Запоріжжі, який раніше перебував у власності державного підприємства робітничого постачання «Залізничник».

Як зазначив позивач у своєму позові, що в ході розгляду вищезазначеної справи було встановлено, що державне підприємство «Залзничник» є правонаступником відділу робочого постачання НОД-3, який на підставі договору дарування від 30.11.1973 року і придбав житловий будинок № 3 по пров. Сніжному в м. Запоріжжі з надвірними будівлями.

Згідно з викопіюванням зі схеми будівельного кварталу, складеного органами БТІ станом на 17.04.1992 року, до складу домоволодіння № 3 по пров. Сніжному в м.Запоріжжі, також входили наступні будівлі та споруди: житловий будинок А.; сараї Б.Д.Е; вбиральня Ж. водопровід № 2, паркан № 3,4. Дані будівлі та споруди знаходились на земельній ділянці площею 637 кв.м., з яких 40 кв.м. складали надлишки землекористування.

Тобто, позивач вважає, що на підставі рішення суду від 24.07.2006 року він набув право власності не тільки на житловий будинок, а і на сараї Б,Д,Е; вбиральню Ж, які були підсобними будівлями і складали з даним будинком одне ціле.

Відразу після визнання за позивачем право власності на житловий будинок, відповідач по справі ОСОБА_6 почав чинити йому перешкоди щодо користування належною йому власністю - сараями Б,Д., а саме огородив частину земельної ділянки площею 315 кв.м, на якій розташовані сараї Б,Д та інші споруди, металевим парканом, та перестав позивача до них пускати.

У зв'язку з цим позивач звернувся до Державної інспекції сільського господарства у Запорізькій області. Листом від 10.12.2014 року інспекція повідомила позивача про ту обставину, що на сьогоднішній час земельна ділянка по пров. Сніжному № 5 в м. Запоріжжі на підставі державного акту на право власності на землю, зареєстрованого 20.04.2010 року та виданого на підставі рішення Запорізької міської ради від 09,12.2009 року № 32 площею 0,0912 га належить ОСОБА_6, а тому спір можливо вирішити тільки у судовому порядку.

Позивач вважає, що внаслідок прийняття Запорізькою міською радою рішення №32 від 09.12.2009 року та видачі ОСОБА_6 державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0912 га, він позбавлений можливості використовувати належним йому майно - сараями літ.БД. Сараї літ.Б,Д у власність до ОСОБА_6 не переходили і завжди були складовими частинами домоволодіння № 3 по пров. Сніжному в м. Запоріжжі.

У своєму позові з урахуванням уточненої позовної заяви в редакції від 17.12.2015 року позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні майном - сараями літ. Б,Д, які є підсобними будівлями житлового будинку № 3 по пров. Сніжному шляхом визнання протиправним та скасування як такого, що прийнято незаконно і порушує права ОСОБА_5, рішення Запорізької міської ради № 32 від 09.12.2009 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою; визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0912 га, зареєстрований за № 96 від 20.04.2010 року, виданого на ім'я ОСОБА_6; зобов'язання ОСОБА_6 перемістити паркан, що розділяє домоволодіння № 3 та № 5 по пров. Сніжному у бік домоволодіння № 5 на межу, за межі зовнішніх стін сараїв - літ. Б,Д згідно викопіювання зі схеми будівельного кварталу будинку № 3 по пров. Сніжному в м. Запоріжжі, складеного органами БТ1 станом на 17.04.1992 року та зобов'язати ОСОБА_6 звільнити від належних йому речей сараї літ. Б,Д, що на плані домоволодіння № 5 по пров. Сніжному в м. Запоріжжі зазначено як «літня кухня» та літ. Д, заборонити ОСОБА_6 обмежувати доступ позивачу до належних йому сараїв літ. Б,Д шляхом встановлення ОСОБА_6 паркану.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати. ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2006 року за ОСОБА_5 було визнано право власності на житловий будинок № 3 по пров. Сніжному у м. Запоріжжі в поряду набувальної давності.

14.03.2007 року Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на зазначений будинок.

Після ухвалення рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.07.2006 року, на підставі якого за позивачем було визнано право власності на вищезазначений будинок, позивач ОСОБА_5 в установлений законом строк не вирішував питання про надання йому у користування земельної ділянки, на якій розташований цей будинок. Рішення Запорізькою міською радою з цього питання не приймалось.

В позасудовому порядку чи в судовому порядку питання про визнання за ним права власності на вказані сараї не вирішував.

Відповідач ОСОБА_6, проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Запорізької міської ради № 32 від 09.12.2009 року затверджена технічна документація із землеустрою щодо виготовлення ОСОБА_6 державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0, 0912 га по пров. Сніжному, 5 у м. Запоріжжі.

На виконання вказаного рішення Запорізькою міською радою видано державний акт №96 від 20.04.2010 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0912 га на імя ОСОБА_6

Згідно п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2015 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2015 року, ухвалою Верховного Суду України від 4 грудня 2015 року, у позові ОСОБА_5, ОСОБА_7 до Запорізької міської ради, ОСОБА_6 про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що Запорізькою міською радою при прийнятті рішення про передачу відповідачу у власність земельної ділянки документи були надані та оформлені відповідно до землевпорядної документації та інвентаризаційних справ будинків №3 , № 5 по провулку Сніжному у м. Запоріжжя. Прийнятим рішенням Запорізької міської ради № 32 від 09.12.2009 року на підставі якого Запорізькою міською радою на імя ОСОБА_6 видано державний акт від 20.04.201 року на право власності на земельну ділянку площею 0.912 га по про. Сніжному, 5 у м. Запоріжжя, права позивачів в тому числі ОСОБА_5 не порушуються.

Крім того, як вбачається з технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_6, акт погодження меж землекористування був підписаний позивачем ОСОБА_5

Суд першої інстанції у цій справі вірно не прийняв до уваги твердження позивача, на що він посилається і в апеляційній скарзі, про те, що з набуванням права власності на спірний житловий будинок № 3 по пров. Сніжному, він набув право власності і на сараї Б,Д,Е, вбиральню, які були підсобними будівлями і складали з вищезазначеним будинком одне ціле, оскільки за рішенням суду за ним визнано право власності тільки на житловий будинок № 3 по пров. Сніжному, а не на усе домоволодіння.

Згідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем є та зі сторін у процесі, яка заявляє позов щодо порушення чи захисту саме своїх прав та інтересів.

Суд прийшов до вірного висновку, що позов ОСОБА_5 необґрунтований та безпідставний, оскільки він просить усунути йому перешкоди у користуванні майном, на яке у нього немає правовстановлюючих документів, а тому оскільки у позивача до цього часу не виникло, з підстав передбачених законом, права власності чи права користування сараями літ. Б та Д суд вірно відмовив у позові щодо усунення перешкод у користування майном прав на яке у позивача не виникло.

З вказаним висновком суду повністю погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги, про набуття права власності за рішенням суду на сараї, про основну річ та приналежність, про невірне застосування судом норм матеріального та процесуального законодавства, про неврахування судом письмових доказів, зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався позивач в суді першої інстанції, як на підстави для задоволення позову, вони фактично вірно оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: