Справа № 161/7536/15-ц
Провадження № 2/161/12/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді - Гриня О.М.,

при секретарі - Пилипюк Л.М.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання батьківства,

ВТАНОВИВ

18 травня 2015 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач) в якому просив суд визнати, що позивач є батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, а також внести щодо походження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, проведених відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцькогоміського управління юстиції де в розділі відомостей про батька вказати відомості про позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період з 2000 року по 2015 рік він знаходився у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем хоч і не перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали вони разом як в Україні за адресою: АДРЕСА_1, так і за межами України, а саме у місті Стамбул.

ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідач народила ОСОБА_5, а 07 червня 2009 року ОСОБА_6, яких позивач вважає спільними з відповідачем дітьми в той же час запис в свідоцтві про народження, як ОСОБА_5 так і ОСОБА_6 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції було зроблено на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України тобто зі слів матері.

Позивач зазначає, що в травні 2015 року сторони у справі припинили проживати разом, проте продовжили своє спілкування. Діти, як зазначив позивач залишились проживати з матір'ю - відповідачем по справі.

В той же час з народження дітей позивач вважає себе їхнім батьком, однак вказує, що та обставина, що запис в свідоцтві про народження, як ОСОБА_5 так і ОСОБА_6 зроблено зі слів матері йому була не відома, а дізнався він про це лише тоді коли відповідач стала чинити йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, що і стало підставою для звернення до суду з метою визнання його батьківства, щодо ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, а також внесення змін до актових записів, щодо походження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, проведених відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції шляхом зазначення в розділі відомостей про батька відомостей про позивача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 підтримав та просив їх задовольнити в іншій частині позовних вимог просив суд залишити їх без розгляду про що подав письмову заяву від 04 вересня 2015 року (а.с. 54).

Ухвалою суду від 04 вересня 2015 року (а.с. 66, 67) позовну заяву ОСОБА_2 в частині позовних вимог про зобов'язання внести зміни щодо походження дітей до актових записів про народження дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проведених відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції шляхом зазначення в розділі відомостей про батька відомостей про позивача, було залишено без розгляду.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, подав письмові заперечення проти позову в яких зазначив, що у період з 2000 по 2015 рік жодних фактичних шлюбних відносин між відповідачем та позивачем не було, разом вони не проживали та не вели спільного господарства, а за адресою вказаною позивачем у своїй позовній заяві (м. Луцьк, проспект Відродження 41/18) проживає лише відповідач та її діти крім того дана квартира була придбана особисто відповідачем по програмі молодіжного кредитування. Відповідач також зазначає, що в квартирі за адресою: м. Луцьк, проспект Відродження 41/18 позивач разом з нею ніколи не проживав та не був там зареєстрований більше того він не був зареєстрований навіть на територій Волинської області. Також відповідач вказує, що позивач ніколи фінансово не підтримував її сім'ю, не виявляв до дітей жодного інтересу чи піклування, з народження дітей і, зі слів відповідача, по даний час вона особисто займається їх утриманням та вихованням, самостійно піклується про їх здоров'я, супроводжує в навчальні заклади, оплачує витрати на екскурсійні поїздки.

Крім того відповідач зазначає, що задоволення судом вимог позивача не буде сприяти інтересам самих дітей, оскільки позивач чинить по відношенню до неї «відвертий терор», а саме: перестріває її на вулиці, біля будинку, вимагає від неї визнання його батьком її дітей з корисною для нього метою, а саме для вирішення якихось питань релігійного характеру в Туреччині, погрожує, у випадку відмови від зазначених вище дій, фізичною розправою над нею і навіть неодноразово застосовував до неї фізичну силу. Відповідач звертає увагу суду також на такий факт, як те, що позивач жодного разу не реєструвався в органах міграційної служби для тимчасового перебування на території України, а правоохоронні органи не можуть встановити його місця знаходження.

Підсумовуючи викладене відповідач вказала, що з висловлених неодноразово в її сторону погроз зі сторони позивача вона зрозуміла, що останній будь-яким способом бажає відібрати у неї її дітей в подальшому обернути їх в мусульманську віру, завдяки чому отримати певні преференції та пільги в Туреччині.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, допитавши в якості свідків позивача та відповідача, дослідивши письмові докази по справі суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає, при цьому суд керується наступним.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є матір'ю ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дана обставина жодною зі сторін не заперечується та крім того вбачається з оригіналів повних витягів з Державного реєстру атів цивільного стану громадян щодо актових записів про народження № 3 та № 7 та копій актових записів про народження від 01 квітня 2005 року № 603 та від 18 червня 2009 року № 1475 (а.с. 39-44).

Відповідно до частини 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

В той же час з досліджених оригіналів повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актових записів про народження № 3 та № 7 суд встановив, що в графі «Підстава запису відомостей про батька» зазначено «Державна реєстрація народження проведена відповідно до частини 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері)», аналогічні записи містяться і в копіях самих актових записів про народження від 01 квітня 2005 року № 603 та від 18 червня 2009 року № 1475, а саме п. 17 зазначених актів «заява матері від 01.04.2005 року, заява матері від 18 червня 2009 року».

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання чи перебування запис про матір та батька дитини провадиться відповідно до цієї статті, за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина.

В той же час ст. 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Враховуючи, що в даній справі відповідач заперечує походження її дітей від відповідача, а відповідач вважає себе їх батьком судом за клопотанням сторони позивача та з врахуванням усних заперечень сторони відповідача, які зводились фактично до того, що відповідач на перед відмовилась доставити дітей до експерта для відібрання генетичного матеріалу, ухвалою від 04 вересня 2015 року було (а.с. 69) призначено у даній справі судово-генетичну експертизу на вирішення, якої було поставлено питання: чи є батьком ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4, якщо так то з якою відсотковою імовірністю. Проте згідно повідомлення Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 15 лютого 2016 року № 11/247 ухвала суду від 04 вересня 2015 року про призначення у даній справі судово-генетичної експертизи була повернута до суду без виконання з тих підстав, що незважаючи на неодноразові призначення дати відбору зразків крові ОСОБА_4 не з'явилась.

Враховуючи те, що відповідач по даній справі проігнорувала явку до експерта для проведення відбору зразків крові з метою проведення судово-генетичної експертизи для встановлення відсоткової імовірності чи є ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 батьком ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 суд виходить з положень ч. 1 ст. 146 ЦПК України щодо наявності можливості визнання судом факту для з'ясування якого призначалася експертиза та не була проведена у зв'язку із неявкою відповідача, при цьому суд враховує положення ст. 57 ЦПК України, про те, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів у її взаємозв'язку із ст. 212 ЦПК України в частині того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про Застосування судами окремих норма Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ( 995_004 ) щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Україна повністю визнає на своїй території дію статей 25 та 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ( 995_004 ) щодо протоколів N 4 ( 994_059 ) і N 7 ( 994_804 ) до Конвенції.

Враховуючи те, що попередньо зазначеним Законом Україною було визнано юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції суд в даній справі, а саме при наданні оцінці нез'явлення відповідача у даній справі для відібрання зразків крові з метою проведення судово-генетичної експертизи враховує висновок Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_7 проти Хорватії» Страсбург, 7 лютого 2002 року, заява № 53176/99.

Так згідно обставин даної справи Заявниця, ОСОБА_7, є громадянкою Хорватії. Вона народилася поза шлюбом у 1996 році. 30 січня 1997 р. вона та її матір звернулися у муніципальний суд м. Загреба з позовом до ОСОБА_8 про встановлення факту батьківства. Багато засідань у справі, призначених судом, було відкладено внаслідок неявки відповідача. ОСОБА_8 також не виконав розпорядження суду пройти спеціальний тест ДНК на предмет встановлення батьківства. Експертиза для проведення такого тесту призначалася шість разів. Після трьох з половиною років провадження у справі суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 дійсно є батьком заявниці. Такий висновок суду грунтувався на показаннях матері заявниці, а також на відмові відповідача пройти тест ДНК. ОСОБА_8 подав апеляцію до регіонального суду м. Загреба, який скасував рішення суду першої інстанції на тій підставі, що факт батьківства не міг бути встановлений на підставі відмови ОСОБА_8 пройти тест ДНК. Справа була повернута до муніципального суду на новий розгляд. Поряд з тим, апеляційна інстанція розпорядилася допитати у муніципальному суді як свідків тих осіб, котрі, за словами ОСОБА_8, мали із матір'ю заявниці інтимні стосунки у період зачаття заявниці. Муніципальний суд повторно дійшов висновку, що ОСОБА_8 є батьком заявниці й вирішив, що останній має надавати ОСОБА_7 матеріальну підтримку. Відповідач знову подав апеляцію. Провадження у справі й досі триває в регіональному суді м. Загреба.

Так у даній справі Суд акцентував увагу на тому, що національне законодавство Хорватії не передбачало заходів, за допомогою котрих було б можливим примусити ОСОБА_8 пройти тест ДНК. Більше того, не існувало правових приписів, які б прямо передбачали наслідки відмови відповідача пройти такий тест. Суд зазначив, що право національних судових органів у процесі вирішення ними справ враховувати небажання однієї із сторін сприяти встановленню тих чи інших обставин справи передбачено національним законодавством Хорватії. Він також відмітив і те, що відповідно до норм національного законодавства сам факт такого небажання не є достатньою підставою для встановлення батьківства у справах, коли відповідач не виконує розпорядження суду про проходження тесту ДНК. Крім того, суд першої інстанції належно необгрунтував своє рішення щодо встановлення батьківства відповідача, зважаючи на інші докази у справі.

Суд дійшов висновку, що інтерес заявниці щодо отримання важливої інформації стосовно її походження захищається положенням Конвенції ( 995_004). З іншого боку, слід було враховувати й те, що захист інтересів третіх осіб не виключає можливості примусити їх проходити різні медичні тести, у тому числі й тест ДНК. Правові системи, подібні до хорватської, котрі не спроможні примусити потенційного батька пройти, за розпорядженням суду, тест ДНК, можуть в принципі вважатися такими, що відповідають вимогам ст. 8 Конвенції ( 995_004 ). Разом з тим Суд зазначив, що у таких системах мають належним чином гарантувати й інтереси дитини щодо встановлення її походження - у ситуаціях, коли встановити факт батьківства шляхом проведення тесту ДНК є неможливим. Відсутність правових засобів примусу ОСОБА_8 пройти тест ДНК для з'ясування його батьківства стосовно заявниці відповідає принципу пропорційності тільки тоді, коли водночас забезпечено альтернативні засоби встановлення неупередженим органом факту батьківства протягом розумного строку. У даній справі такі альтернативні засоби були відсутні.

Більше того, вирішуючи питання про батьківство ОСОБА_8, національні суди повинні були керуватися насамперед пріоритетним принципом забезпечення інтересів дитини. Суд дійшов висновку, що існуючі у системі права Хорватії процесуальні правила не забезпечують справедливого балансу між правом заявниці отримати інформацію щодо свого походження у розумний строк та правом ОСОБА_8 не проходити тест ДНК. Таким чином, неефективність судового провадження спричинила тривале перебування заявниці у стані невизначеності щодо її походження. Тому мало місце порушення ст. 8 Конвенції ( 995_004 ).

Таким чином вивчивши вказану практику ЄСПЛ суд, в розумінні положень ст. 212 ЦПК України в їх взаємозв'язку із ст. 146 ЦПК України та нез'явленні відповідача по справі до експертної установи, що унеможливило проведення судово-генетичної експертизи, прийшов до висновку, що приймаючи рішення у даній справі слід оцінити неможливість проведення судово-генетичної експертизи з вини відповідача у сукупності з іншими доказами наданими сторонами, які б могли підтвердити батьківство позивача, оскільки національне законодавство України допускає альтернативні засоби доказування такого факту.

Так в судовому засіданні в якості свідка було допитано відповідача - ОСОБА_4, яка не заперечувала тривалого знайомства з позивачем, не заперечувала спільного її з дітьми та позивача відпочинку в республіці Туреччина, не заперечувала також відповідач і того факту, що позивач по справі допомагав їй з її бізнесом який пов'язаний з торгівлею золотими виробами. В той же час ОСОБА_4 суду пояснила, що оскільки вона тривалий час спілкувалась з позивачем, знала його як порядку та хорошу людину та не хотіла щоб оточуючі ставилися до неї неприязно через відсутність у її дітей батька, вона запропонувала позивачу, за винагороду, записати його батьком її дітей, на що він спочатку погодився, однак після спілкування з кимось, на турецькій мові по телефону, відмовився. Крім того свідок ОСОБА_4 суду повідомила, що в подальшому, позивач звертався до неї з проханням всеж-таки записати його, як батька її малолітніх дітей, обґрунтовуючи зміну своєї позиції, щодо цього тим, що йому це потрібно для вирішення незрозумілих для неї проблем на території республіки Туреччина, на що вона відповіла категоричною відмовою. Така відмова ОСОБА_4 призвела в подальшому до того, що позивач різними незаконними методами, як то фізичний та моральний тиск на неї став добиватися своєї цілі. Крім того відповідач звернула увагу суду на те, що навіть враховуючи вік дітей, ані вони, ані вона жодного разу не бачили батьків позивача, жодного разу він не пропонував їй та її дітям з ними познайомитись, крім того відповідач вказала, що у позивача в республіці Туреччина є дружина та діти.

Крім того, в судовому засіданні, в якості свідка було допитано позивача - ОСОБА_2, який зазначив, що познайомився з відповідачкою близько п'ятнадцяти років тому в Туреччині, протягом всього цього часу підтримував з нею фактичні шлюбні відносини. Вказує на те, що вони спільно проживали, як в Україні так і в Туреччині. Також позивач зазначає, що він матеріально підтримував її та її родину. Щодо внесення відомостей про нього як батька до актових записів про народження дітей, зокрема пояснив, що в силу юридичної необізнаності українського законодавства та пояснень ОСОБА_4 він не зрозумів, що в актових записах про народження дітей його не зазначено як батька. В свідоцтвах про народження дітей він бачив своє ім`я, а тому вважав, що цього достатньо. Причиною звернення до суду з даним позовом стала поведінка відповідача, яка почала чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме відповіді на адвокатський запит № 45 від 12.06.2015 року (а.с. 21) управління освіти Луцької міської ради комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 7» повідомило, що зі слів вихователя групи «Калинка», яку відвідували малолітні ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в даному дошкільному закладі батька малолітніх дітей жодного разу не бачили, в індивідуальних розмовах з дітьми ОСОБА_6 про тата не згадує.

Відповідно до відповіді комунального закладу «Луцька гімназія № 17» № 02-10/207 від 12.06.2015 року (а.с. 22) позивач з моменту зарахування малолітнього ОСОБА_5 з вчителями не спілкувався, батьківські збори та шкільні виховні заходи не відвідував.

Крім того, на запитання представника відповідача, чи відомо позивачу якими хворобами хворіють малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 чіткої відповіді позивач надати не зміг. В той же час з дослідженої в судовому засіданні відповіді комунального закладу «Луцька міська дитяча поліклініка» (а.с.23) вбачається, що ОСОБА_5 спостерігається у лікаря педіатра, лікаря гастроентеролога з приводу зовнішньо секреторної недостатності підшлункової залози, в 2009 році хворів інфекційним мононуклеозом, з 01.09.2010 року знаходиться на диспансерному обліку лікаря-офтальмолога з приводу гіперметропічного астигматизму обох очей.

Допитавши свідків, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не надано жодних доказів наявності батьківських правовідносин у нього та малолітніх дітей і які свідчили б про надання матері дитини матеріальної допомоги, спільного виховання, які б слугували підставами для встановлення батьківства, крім того позивач не зазначив, які ним були вчинені дії щодо визнання батьківства від часу народження дитини.

Оцінивши в сукупності надані сторонами докази суд вважає, що навіть сам по собі можливий факт біологічного батьківства позивача щодо дітей, не є достатнім в даному випадку, для визнання його батьком дітей і не може бути підставою для встановлення батьківства в судовому порядку.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 146, 180, 184, 208, ч. 3 ст. 209, ст. 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 126, 128, 135 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання батьківства - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.