Справа № 344/4101/16-ц
Провадження № 2/344/3230/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області:

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на частину будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківської міської ради (надалі «Відповідач»), в якому просив визнати за ним право власності на частину будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом, а саме право власності на 43/100 частини будинковолодіння №44 по вул. Лєрмонтова в м. Івано-Франківську з відповідною частиною господарських будівель та споруд, загальною вартістю 70 994 грн. 21 коп. в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, яка померла 15.05.2013 року.

Позивач в судове засідання не з»явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті його матері ОСОБА_3, через те, що відомості викладені в правовстановлюючому документі суперечать дійсним обставинам справи, а спадкове майно є іншим, ніж зазначено в свідоцтві про право власності на квартиру від 15.04.1993 року.

Представником Відповідача подано заяву про розгляд справи у його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Статтею 328 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що 17.02.2016 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №462/02-31 Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті його матері ОСОБА_3, яка мотивована тим, що відомості викладені в правовстановлюючому документі суперечать дійсним обставинам справи, а спадкове майно є іншим, ніж зазначено в свідоцтві про право власності на квартиру від 15.04.1993 року.

Як зазначено в пункті 3.1 ОСОБА_4 спеціалізованого суду Ураїни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Згідно Заповіту від 05 вересня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контри ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 5-1269 (а.с.7), ОСОБА_3 заповіла належну їй квартиру №2 в м. Івано-Франківську, по вул. Лермонтова, буд. №44, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до Свідоцтва про смерть серія І-НМ № 168626 від 16 травня 2013 року (а.с.5) ОСОБА_3 померла 15 травня 2013 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Згідно ст.34 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року (з наступними змінами та доповненнями), нотаріуси, зокрема, вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо); вживають заходів щодо охорони спадкового майна; видають свідоцтва про право на спадщину.

Статтею 48, частиною 2 вказаного Закону визначено, що на підтвердження права на спадщину, права власності, посвідчення фактів, що громадянин є живим, про перебування його у певному місці, про прийняття на збереження документів видаються відповідні свідоцтва.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Підставою відмови у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом зазначено, те, що відомості викладені в правовстановлюючому документі суперечать дійсним обставинам справи, а спадкове майно є іншим, ніж зазначено в свідоцтві про право власності на квартиру від 15 квітня 1993 року. Так, як встановлено судом, згідно свідоцтва про право особистої власності на квартиру від 15.04.1993 року (а.с.10) ОСОБА_3 є власником квартири №2, житловою площею 31,4 кв.м., яка розташована в м. Івано-Франківську на вул. Лермонтова, 44.

Згідно договору купівлі-продажу від січня 1993 року (а.с.8-9) ОСОБА_3 купила у ОСОБА_6 43/100 частин будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться в м. Івано-Франківську по вул. Лермонтова, 44.

В довідці Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації від 23.12.2015 року №02434 ( а.с.12-13) щодо даного обєкту нерухомого майна вжито термін домоволодіння.

ОСОБА_6 того, як випливає зі змісту даної довідки, в ході підготовки свідоцтва про право власності міським управлінням житлово-комунального господарства було допущено помилку, а саме: правовстановлючий документ оформлено на квартиру, а не на частину домоволодіння, відповідно до статусу обєкта. Згідно архівних даних ОБТІ обєкт нерухомого майна (чи його частина) №44 по вул. Лермонтова в м. Івано-Франківську статус із домоволодіння на квартиру не змінював.

В заповіті від 05.09.2011 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заповіла належну їй квартиру №2 в м. Івано-Франківську по вул. Лермонтова, буд. №44.

Отже, враховуючи вищезазначене, Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи стосовно одного і того ж обєкта нерухомого майна ( за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Лермонтова,44) містяться документи, які по-різному визначають статус даного майна, а саме домоволодіння і квартира.

В той же час, Судом на підставі наявних у справі документів встановлено той факт, що фактично мова йде про один і той же обєкт нерухомого майна, і станом на даний час він має статус домоволодіння.

В той же час, оскільки у складеному на імя Позивача заповіті щодо даного обєкту вжито термін квартира, нотаріус позбавлений можливості видати Позивачу свідоцтво про право власності на дане спадкове майно.

За таких обставин Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків.

Відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

В пункті 3.5. ОСОБА_4 спеціалізованого суду Ураїни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено наступне: «cпори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут)»/

Позивач просить визнати право власності на частину будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом, а саме право власності на 43/100 частини будинковолодіння №44 по вул. Лєрмонтова в м. Івано-Франківську з відповідною частиною господарських будівель та споруд, загальною вартістю 70 994 грн. 21 коп. в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, яка померла 15.05.2013 року.

Суд на підставі ст.ст.10,11,27,60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків.

За ч.1,4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачами позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач по справі позов визнав.

Оскільки є законні підстави для визнання за позивачем права власності на спадщину у порядку спадкування за заповітом, позов необхідно задовольнити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 328, 373, 1217, 1218, 1223, 1225, 1235 , 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 81, 125, 131 ЗК України, ст.ст.213-216 ЦПК України, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 43/100 частини домоволодіння №44 по вул. Лєрмонтова в м. Івано-Франківську з відповідною частиною господарських будівель та споруд в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, яка померла 15.05.2013 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домбровська Г.В.