Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №332/2903/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Андрюшина Л.А.
Провадження №22-ц/778/491/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючий Кримська О.М.,

Судді Дашковська А.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» про визнання незаконним та скасування наказу про зміну в організації виробництва і праці, наказу про простій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, який в подальшому уточнювала та в обґрунтування якого зазначала, що 04.10.2013 року на підставі наказу № 456 від 04.10.2013 року її було прийнято на посаду лікаря до ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» у звязку з переведенням, що підтверджується записом у трудовий книжці за №22.

21.01.2015 року, на підставі наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №178 від 21.01.2015 року вона була звільнена відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі зміною в організації виробництва і праці. Не погоджуючись з наказом про припинення трудового договору, вона 18.02.2015 року звернулася до суду з позовною заявою.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2015 року були частково задоволенні її позовні вимоги. Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» №178 від 21.01.2015 року про її звільнення з посади лікаря на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вона поновлена на роботі на посаді лікаря. Стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.01.2015 року по день звільнення, але не менше ніж 11292,60 грн. та стягнуто моральну шкоду.

17.06.2015 року вона отримала від відповідача електронне повідомлення, відповідно до якого її просили зявитися до відділу кадрів з метою поновлення на роботі на підставі вище вказаного рішення суду. 18.06.2015 року вона прибула до відділу кадрів, де за вимогою начальника відділу кадрів ОСОБА_4 написала заяву про поновлення на роботі. Цього ж дня 18.06.2015 року начальником відділу кадрів їй було вручено наступні документи: наказ про поновлення на роботі №41 від 18.06.2015 року; наказ про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії №42 від 18.06.2015 року; розпорядження про попередження її про майбутнє вивільнення №320 від 18.06.2015 року; наказ про простій №43 від 18.06.2015 року.

Відповідно до змісту наказу про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії №42 від 18.06.2015 року, згідно впровадження програми «Ключі до здорового серця» в санаторії-профілакторії, на підставі наказу №104 від 03.11.2014 року про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії здійснено скорочення двох посад по професії лікаря, одну з посад займала вона.

Відповідно до розпорядження №320 про попередження про майбутнє вивільнення, в звязку зі зміною в організації виробництва і праці (наказ №42 від 18.06.2015 року), вона була попереджена про наступне звільнення 18.08.2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України. З цим розпорядженням вона була ознайомлена та поставила підпис.

У цей же день 18.06.2015 року начальником відділу кадрів їй було надано пропонування вакантних місць, а саме: двірник-прибиральник службових приміщень ДОЦ «Спутник» на сезонну роботу; прибиральник службових приміщень Будинку культури металургів; мийник посуди кафе «Лівадія» санаторію-профілакторію на сезонну роботу по 30.09.2015 року. Вона відмовилась від запропонованих їй вакантних місць, про що поставила підпис. Одразу, після її відмови від запропонованих вакантних місць, їй було надано для ознайомлення наказ про простій № 43 від 18.06.2015 року, відповідно до змісту якого, вона з 18.06.2015 року була направлена у простій з правом відсутності на робочому місці до 18.08.2015 року дня розірвання трудового договору згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Оплату за час простою провести з розрахунку 2/3 встановленої працівнику тарифної ставки. З цим наказом вона також була ознайомлена під підпис, але на вимогу про надання їй для ознайомлення доповідної записки головного лікаря ОСОБА_5, яка була головною причиною при винесенні наказу про простій, їй відмовили.

Вважає, що зміна в організації виробництва і праці санаторію-профілакторію, направлення її в простій було проведено з порушенням вимог діючого трудового законодавства та грубим порушенням її прав як працівника, в звязку з чим зазначені вище накази підлягають скасуванню зі стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Так, підставою для направлення її у простій, на думку відповідача, є зміна в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії та відсутність необхідності в її роботі на посаді лікаря. Але, направляючи її у простій, відповідач не звернув уваги на той факт, що 03.11.2014 року ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» вже видало наказ №104 про зміну в організації виробництва і праці в санаторію-профілакторію, відповідно до якого, згідно втілення програми «Ключі до здорового серця» було скасовано посада лікаря у кількості 2 штатних одиниць і введена 1 штатна одиниця лікаря-кардіолога і 1 штатна одиниця медичної сестри.

Після видання цього наказу, їй 21.11.2014 року було запропоновано вакантні посади, одна з яких лікар-кардіолог, на яку вона надала свою згоду на переведення, що підтверджується актом від 21.11.2014 року.

06.12.2014 року вона подала відповідачу довідку від 01.12.2014 року за №297, яка містила інформацію про проходження нею циклу навчання по спеціальності «Кардіологія» в Державному закладі «Запорізька медична академія післядипломної освіти МОЗ України» і коли вона пройшла більшу частину навчання, то дізналася, що 21.01.2015 року її було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із зміною в організації виробництва і праці.

03.03.2015 року їй було видано сертифікат лікаря-спеціаліста №10629 та присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Кардіологія». Таким чином, поновлюючи її на роботі відповідач визнав, що її звільнення з посади лікаря було незаконним, а так як їй присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Кардіологія», яка була їй запропонована у звязку з скороченням посади лікаря ще 24.11.2014 року, та на переведення на яку вона надала свою письмову згоду, то наказ про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії від 18.06.2015 року є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки даним наказом скорочено посаду лікаря, яка вже була скорочена ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» наказом №104 від 03.11.2014 року, який ніким не оскаржувався та не скасований, а тому є чинним.

Отже, наказ №42 від 18.06.2015 року про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії, на її думку, дублює наказ №104 від 03.11.2014 року та посада лікаря скорочена ще 03.11.2014 року. Таким чином, вважає, що зміна в організації виробництва і праці, яка була проведена відповідачем на підставі наказу № 42 від 18.06.2015 року, проведена не в звязку з фактичною зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, а з метою наступного навмисного звільнення її з займаної посади без переведення, після її поновлення на роботі.

Також, вона не погоджується з наказом №43 від 18.06.2015 року про простій, та вважає, що його було складено з грубим порушенням норм КЗпП України, в звязку з чим цей наказ також підлягає скасуванню, а вона поверненню на посаду лікаря-кардіолога, запропоновану їй відповідачем ще 24.11.2014 року, на яку вона надала особисту згоду.

Так, причиною направлення її у простій, як вбачається зі змісту наказу №43 від 18.06.2015 року, є зміна в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії.

Відповідно до ч.1 ст.34 КЗпП України простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Відповідачем не складався акт про простій та до центру зайнятості не подавалося повідомлення про початок простою, що може призвести до часткового безробіття. Крім того, відповідач в період простою навіть не запропонував їй роботу, як це передбачено ст. 34 КЗпП України.

Разом з тим, видаючи наказ №43 від 18.06.2015 року про простій, відповідачем не враховано того факту, що на підприємстві мається посада лікаря-кардіолога, на яку, після поновлення на роботі, її повинні були перевести, а не направляти у простій з правом відсутності на робочому місці, не складаючи навіть акту простою.

Оскільки наказ № 43 від 18.06.2015 року про простій вона вважає незаконним, та з 18.06.2015 року фактично перебуває у вимушеному прогулі, вважає, що відповідач зобовязаний сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.06.2015 року по день ухвалення судом рішення, а тому просить суд стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, за вищезазначений період, але не менш ніж 14407,80 грн..

Крім того, незаконним направленням її у простій, були порушені її трудові права та завдано моральної шкоди, оскільки відповідач позбавив її права не тільки на користування своїми чесно заробленими коштами, а й позбавив її права на працю шляхом навмисного, незаконного, у примусовому порядку направлення у простій. Вказана моральна шкода полягає у негативних емоціях та переживаннях, а саме: приниження її честі та гідності, страху за себе та членів своєї сімї в звязку з непередбачуваним зниженням достатку, що в свою чергу викликало погіршання стану її здоровя, ускладнило взаємовідносини з оточуючими. Тривале порушення відповідачем її прав, викликало відчуття незахищеності від протиправних посягань, вона не має грошей на проживання, повинна постійно доводити своє право на працю в суді, що не тільки не надає їй гідності, а й принижує її, що призвело до розладу сімейних відносин та відносин з родичами та близькими. Вона стала роздратованою, її мучить безсоння, зявилися болі в серці. Все це спричинило і продовжує спричиняти їй моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10 000 грн. і просить стягнути з відповідача на її користь, так як вважає, що ця сума буде достатньою для її відшкодування.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» №43 від 18.06.2015 року про простій.

Стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн..

В задоволені решти частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн..

ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» не погодилися із вказаним рішенням суду та, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду в частині визнання незаконним та скасування наказу про простій №43 від 18.06.2015 року, стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_3 в розмірі 500 грн. скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 також подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу №42 від 18.06.2015 року про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії, стягнення з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.06.2015 року по день ухвалення рішення суду, стягнення з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 9 500 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вищенаведені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Від ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_3 ( а.с.176-181 т.2)

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Встановлено, що 04.10.2013 року ОСОБА_3 на підставі наказу № 456 від 04.10.2013 року було прийнято на посаду лікаря до ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» у звязку з переведенням, що підтверджується записом у трудовий книжці за №22.

21.01.2015 року, на підставі наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №178 від 21.01.2015 року вона була звільнена відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі зміною в організації виробництва і праці.

Проте, рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2015 року були частково задоволенні її позовні вимоги: визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» №178 від 21.01.2015 року про звільнення ОСОБА_3 з посади лікаря на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлено її на посаді лікаря.

На виконання вищеназваного судового рішення видано наказ № 41 від 18 червня 2015 року, яким поновлено у штатному розписі посаду лікаря санаторія - профілакторію та поновлено ОСОБА_3 на цій посаді, про що позивачка особисто ознайомлена ( а.с.43 т.1)

Цього ж дня 18.06.2015 року ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» видало наказ № 42 про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії, відповідно до якого згідно впровадження програми «Ключі до здорового серця» в санаторії-профілакторії, на підставі наказу №104 від 03.11.2014 року про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії здійснено скорочення двох посад по професії лікаря, одну з посад займала ОСОБА_3 ( а.с.44 т.1).

На виконання названого наказу видано розпорядження №320 від 18.06.2015 року про попередження ОСОБА_3 про майбутнє вивільнення в звязку зі зміною в організації виробництва і праці з 18 серпня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким вона особисто ознайомлена та 18 червня 2015 року запропоновано їй вакантні посади, від яких вона відмовилась ( а.с. 45, 46 т.1)

18 червня 2015 року ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» видало наказ про простій №43 від 18.06.2015 року, відповідно до змісту якого, ОСОБА_3 з 18.06.2015 року була направлена у простій з правом відсутності на робочому місці до 18.08.2015 року, дня розірвання трудового договору згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Оплату за час простою провести із розрахунку 2/3 встановленої працівнику тарифної ставки, який вручено ОСОБА_3 особисто, про що свідчить її підпис ( а.с. 47 т.1).

Наказом №211 від 18 серпня 2015року ОСОБА_3 звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України ( а.с.69 т.2)

Звертаючись до суду, позивачка заперечувала факт простою на підприємстві, наказ № 43 від 18.06.2015 року про простій, на її думку є незаконним, та вважає, що з 18.06.2015 року фактично перебуває у вимушеному прогулі, а тому просить суд зобовязати відповідача сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.06.2015 року по день ухвалення судом рішення.

Згідно зі ст. 34 КЗпП України простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

18 червня 2015 року ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» видало наказ про простій №43 від 18.06.2015 року, відповідно до змісту якого, ОСОБА_3 з 18.06.2015 року була направлена у простій. Підставою для прийняття такого рішення була доповідна головного лікаря санаторію ( а.с.66 т.1)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання незаконним наказу №43 від 18.06.2015 року про простій, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що названий наказ не відповідає вимогам ч. 2 ст. 113 КЗпП України, що призвело до порушення прав працівника та є підставою для скасування вказаного наказу, оскільки відповідачем не доведено факт відсутності у санаторію виробничих, матеріально-технічних можливостей, які б забезпечували діяльність позивачки за спеціальністю лікаря, а також не надана можливість бути переведеною за час простою на іншу роботу.

Доповідна головного лікаря санаторію-профілакторію про неможливість забезпечити позивачку роботою на посаді лікаря не є достатньою підставою для відправлення працівника у простій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.06.2015 року по день ухвалення судом рішення, районний суд виходив з того, що такий спосіб захисту не передбачений ст.. 235 КЗпП України, а інших вимог позивачем не заявлено.

Однак, такий висновок суду зроблено з порушенням норм процесуального закону.

Згідно розяснень, які містяться у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.20089 року « Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Враховуючи, що наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» №43 від 18.06.2015 року про простій визнано незаконним, так як не відповідає вимогам ч.2 ст. 113КЗпП України, тому з відповідача підлягає стягненню різниця між середнім заробітком та фактично виплаченою заробітною платою за час простою.

Із довідок про розрахунок середньочасової заробітної плати та довідок про нарахування, виплати заробітної плати за період з червня 2015 року по серпень 2015 року вбачається, що позивачкою передбачалось відпрацювання 312 годин, нараховано та виплачено заробітню плату у розмірі 2/3 частини в сумі 4118грн.42 коп., а тому різниця складає 2059 грн.18 коп. без урахування податків та обовязкових платежів ( 312год.х19,80грн.( середньочасова заробітня плата =6177грн. 60 коп. 4118грн.42 коп. ( виплачена заробітня плата) (т.2 а.с.77,78, 194-197)

Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України при змінах в організації виробництва і праці власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці, а саме: системи та розміри оплати праці, зменшувати надані пільги, змінювати режим роботи, встановлювати або скасовувати неповний робочий час, суміщення професій, змінювати розряди і найменування посад тощо, повідомивши про це працівника не пізніше ніж за два місяці.

Отже, зі змісту зазначеної норми права вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 4 липня 2012 року № 6-59цс12 року.

07 серпня 2014 року для реалізації Програми «Ключи к здоровому сердцу» на основі лікарської бази санаторія профілакторію видано наказ № 84/1 ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» про забезпечення виконання названої Програми ( а.с.69 т.1).

Наказом ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» №104 від 03.11.2014 року про зміни в організації виробництва та праці в санаторії-профілакторії для оптимізації трудових затрат з метою якісного та своєчасного надання медичних послуг згідно впровадження програми «Ключи к здоровому сердцу» та ліквідовано посаду лікаря в кількості 2 штатних одиниць санаторію-профілакторію та введено 1 одиницю лікаря-кардіолога та 1 штатну одиницю медичної сестри ( т.1 а.с.116,117)

ОСОБА_3 ознайомлена з наказом № 42 ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» від 18.06.2015 року .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу № 42 від 18.06.2015 року ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані сторонами докази свідчать про збитковість санаторію та керівництво санаторію скористалось своїм правом щодо зміни в організації виробництва, а тому названий наказ не суперечить вимогам трудового законодавства.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь - яких належних та допустимих доказів для спростування в цій частині висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить.

За змістом ч. 1 ст. 237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково, суд першої інстанції, керуючись ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, дійшов обґрунтованого висновку що наявність порушення законних прав позивачки відповідачем дає всі підстави для часткового задоволення позовних вимог про стягнення суми моральної шкоди, яка відповідає засадам розумності і справедливості.

Висновки районного суду в цій частині узгоджуються з розясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), а тому колегія судів вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в цій частині неприйнятними.

Безпідставним є посилання апеляційної скарги ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на відсутність доказів спричинення моральної шкоди позивачці, оскільки сам факт позбавлення права позивача на виконання трудових обовязків та отримання винагороди за працю свідчить про наявність спричиненої позивачу моральної шкоди.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при вирішенні даної справи місцевим судом не вбачається.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час простою підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, в решті рішення районного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 315, 316, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2015 року у цій справі в частині відмови у стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

«Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час простою задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за період з червня 2015 року по серпень 2015 року в сумі 2059 грн.18 коп. без урахування податків та обовязкових платежів.»

В решті судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М.Кримська

Судді А.В. Дашковська

ОСОБА_2