ухвала

іменем України

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 26 червня 2007 року між банком та відповідачем було укладено договір № 018С, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 70 000 грн зі сплатою 24 % річних закористування кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0,5 % від суми кредиту, що становить 350 грн. Кінцевий строк повернення кредиту - 25 червня 2009 року. У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору банк звернувся до суду. Судовим наказом Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2009 року у справі № 2н-591/09 із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Діамантбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 768 грн 35 коп. Оскільки станом на 08 квітня 2015 року судовий наказ відповідачем не виконано, заборгованість за кредитним договором не погашена, відповідач повинен сплатити проценти за користування кредитними коштами за період із 09 липня 2009 року (наступний день після дня ухвалення рішення) по 08 квітня 2015 року у розмірі 33 360 грн 88 коп. та пеню за несплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами у розмірі 6 837 грн 19 коп. Посилаючись навикладене, позивач просив стягнути на його користь із ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 40 198 грн 67 коп.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровська від 21 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Діамантбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 166 грн 13 коп. У решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 26 червня 2007 року між акціонерним банком «Діамант», правонаступником якого є ПАТ «Діамантбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір № 018С, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 70 000 грн зі сплатою 24 % річних закористування кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0,5 % від суми кредиту, що становить 350 грн.

Згідно з пп. 1.1 вказаного договору позичальник зобов'язаний повертати кредит у повному обсязі, в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але у будь якому випадку не пізніше 25 червня 2009 року (а. с. 6-8).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за період з 09 липня 2009 року по 08 квітня 2015 року за спірним кредитним договором позивачем нараховані проценти за користування кредитним коштами у розмірі 33 360 грн 88 коп. (а. с. 10, 12, 13).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач правомірно нарахував заборгованість за процентами, оскільки грошове зобов'язання за кредитним договором до цього часу не виконане і кредит відповідачем не повернутий. При цьому суд дійшов висновку про стягнення процентів в межах загального трирічного строку позовної давності, а пені - в межах річного строку позовної давності.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на таке.

Так, згідно зі ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, у процесі розгляду справи ОСОБА_5 була подана заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 2 ст. 264 ЦК Українивстановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Встановлено, що судовим наказом Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2009 року № 2н-592/09, який набрав законної сили 25 листопада 2009 року, з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Діамантбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 28 768 грн 35 коп. (а. с. 19).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості з часу ухвалення зазначеного судового наказу до звернення позивача до суду з даним позовом заборгованість за тілом кредиту у розмірі 24 198 грн 11 коп. відповідачем не сплачена.

Таким чином, настання строку виконання основного зобов'язання необхідно обчислювати з 2009 року.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року в справі № 6-18цс16.

Крім того, за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212-214 ЦПК Українина вищевикладені положення закону уваги не звернув, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не перевірив у повному обсязі фактичних обставин, які мають суттєве значення для вирішення справи, зокрема, не звернув уваги на те, що строк дії кредитного договору закінчився 25 червня 2009 року, судовим наказом від 08 липня 2009 року з позичальника на користь банку було стягнуто у повному обсязі заборгованість за спірним кредитним договором, а до суду з цим позовом позивач звернувся шляхом направлення його поштою 21 квітня 2015 року, й відповідно належним чином не встановив, з якого часу почався перебіг позовної давності щодо стягнення заборгованості.

За змістом ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції визначений ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не перевірив, обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не з'ясував, а тому передчасно погодився із висновками місцевого суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

І.К. Парінова