Справа № 463/3818/14 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/1577/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Гриновця Б.М., Ванівського О.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.

з участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи Личаківський районний відділ у м. Львові Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області. ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття особи з реєстрації місця проживання, -

встановила:

оскарженим рішенням у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Вказане рішення оскаржила позивач ОСОБА_2.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема, вказує на те, що вставивши той факт, що відповідач не проживає в спірному житлі, суд зазначив, що такий є власником 1/9 частки в спірному будинку. Крім того, суд, на думку апелянта, не перевірив, а відповідач не надав будь-яких доказів наявності у нього правовстановлюючих документів та реєстрації його права власності на цю частку. Відтак, вважає, що відсутні будь-які докази, що відповідачу, який тривалий час не проживає у спірному будинку, належить на праві власності частка у такому.

На підставі вказаного, просить апеляційний суд скасувати оскаржене рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що така задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно норм, закріплених у ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.213 ЦПК України законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 3 ЖК України встановлено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч.4 цієї ж статті ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом будинок №103 на вул. Старознесенській у м. Львові на праві власності належить фізичним особам і співвласником такого є ОСОБА_2 позивач у справі. У цьому будинку, крім позивача, зареєстровано ще пять осіб, в тому числі і ОСОБА_4 брат позивача, відповідач у справі.

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання останнього таким, що втратив право на користування спірним будинком на підставі ст.ст.71, 72 ЖК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з положень ст.ст.319, 321 ЦК України, встановивши при цьому те, що відповідач являється співвласником спірного будинку.

Норми матеріального права, на які покликається позивач (апелянт) не регулюють спірних правовідносин.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 квітня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 липня 2015 року (зазначене рішення вступило в законну силу) за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/9 частку будинку №103 на вул. Старознесенській у м. Львові. А відтак, у відповідності до ст.155 ЖК України, відповідач не може бути позбавлений права користування будинком, частка в якому йому належить на праві власності.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що відповідач не представив належних доказів того, що він являється співвласником спірного будинку, оскільки рішення суду, яким визнано за відповідачем право власності на частку в спірному будинку (яке набрало законної сили) і є тим правовстановлюючим документом, який підтверджує його право власності.

Судом вірно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано процесуальних вимог розгляду справи, передбачених ЦПК України, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Пунктом 1 ч.1 ст.314 ЦПК України встановлено, що розглянувши справу, апеляційний суд постановляє ухвалу у випадку, серед іншого, відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду без змін.

Відтак колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене рішення є законним та обґрунтованим і апеляційну скаргу слід відхилити, залишивши таке без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: М.Я.Богонюк

Судді: О.М.Ванівський

ОСОБА_6