Провадження №22-ц/784/224/16
Провадження № 22ц-784/224/16 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Рішення

Іменем України

01 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2,

- відповідача ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4,

- представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 01 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.

Позивач зазначав, що з 2010 року почав проживати однією сім'єю з ОСОБА_8 З цього часу він переїхав проживати до неї в будинок по АДРЕСА_1 вони вважали себе однією сім'єю, мали спільний бюджет, разом вели господарство. Проте до травня 2012 року ОСОБА_8 зберігала реєстрацію шлюбу з відповідачем. З метою поліпшення житлових умов з вересня 2012 року вони почали ремонт у її будинку та будівництво нової житлової прибудови.

08 грудня 2012 року шлюб між ними було зареєстровано.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_8 захворіла на смертельну хворобу та потребувала термінової операції яку, як вона вважала, безкоштовно могли зробити лише в республіці Білорусії, остання розірвала шлюб із позивачем та зареєструвала шлюб зі своїм колишнім чоловіком громадянином Білорусії - ОСОБА_3

Після розлучення вони продовжували проживати разом.

Коли дізналися, що безкоштовна операція в Білорусії не може бути проведена, ОСОБА_8 розірвала шлюб із ОСОБА_3

Весь цей час вона продовжувала проживати із позивачем, однак вдруге зареєструвати шлюб вони не встигли.

За час спільного проживання, протягом 2012-2014 років вони разом за спільні кошти самочинно добудували житлові прибудови, але за життя ОСОБА_8 не ввела їх в експлуатацію та провели інші будівельні роботи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла.

Спадкоємцями першої черги за законом є донька померлої ОСОБА_6

Посилаючись на наведені обставини, а також на те, що цінність спірного житлового будинку істотно збільшилася внаслідок його трудових і грошових затрат, позивач просив встановити факт проживання однією сім'єю його та ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу у період з 15 травня 2012 року по 08 грудня 2012 року і з 18 березня 2014 року по 16 серпня 2014 року.

Визнати спільною сумісною власністю його та ОСОБА_8 будівельні матеріали, а саме житлову прибудову А-3 загальною площею 44,6 кв.м по АДРЕСА_1

Визнати спільною сумісною власністю його та ОСОБА_8 житловий будинок по АДРЕСА_1 Визнати за ним право власності на 1/4 частину вказаного житлового будинку.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2015 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у період з серпня 2012 року по 07 грудня 2012 року та у період з 19 березня 2014 року по 16 серпня 2014 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_7 будівельні матеріали, використані при будівництві житлової прибудови літ.А-3, загальною площею 44,6 кв.м, літ «а» по АДРЕСА_1

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 01 грудня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідач зазначав про відсутність у ОСОБА_8 із позивачем сімейних відносин, оскільки вони тимчасово й періодично мешкали разом, проте не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 24 січня 2007 року належав ОСОБА_8

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового стану про шлюб, ОСОБА_8 з 19 липня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, який розірвано 14 січня 2012 року.

08 грудня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено шлюб.

06 березня 2013 року шлюб між позивачем та ОСОБА_8 розірвано.

13 липня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 вдруге зареєстровано шлюб, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2014 року було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла, після її смерті відкрилась спадщина.

Спадкоємицею першої черги за законом після її смерті є донька померлої - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_6, яка є донькою померлої.

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_7 просив встановити факт проживання однією сімєю із ОСОБА_8 з серпня 2012 року по 07 грудня 2012 року, а також з 19 березня 2014 року 16 серпня 2014 року.

При цьому, позивач посилався на те, що з 2010 року по день смерті проживав з ОСОБА_8 однією сім'єю у її будинку, вели з нею спільне господарство та мали спільний бюджет, він піклувався про її здоров'я, приймав заходи щодо її лікування, поховав її. Також позивач вказував, що здійснював догляд за станом будинку ОСОБА_8, з метою покращення умов проживання протягом 2012-2013 років провів у ньому ремонтні роботи з реконструкцію, а саме, самочинно збудували прибудови, право власності на які ОСОБА_8 за життя не встигла оформити.

Згідно з ч. 2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3,74 СК України).

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

На підтвердження обставин, зазначених у позові, позивач надав копії документів про стан здоров'я ОСОБА_8, потребу у проведенні операції з трансплантації печінки в клінічній лікарні Республіки Білорусь, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_8 та документи, які свідчать про те, що позивач здійснив її поховання.

Так, відповідно до копії заяви від 13 червня 2014 року, ОСОБА_8 зверталася до голови комітету охорони здоров'я про надання їй дозволу на проведення операції по трансплантації печінки (т.1 а.с.33).

Згідно договору про надання іноземним громадянам платних медичних послуг № 19121 від 20 червня 2014 року, ОСОБА_8 мала намір провести трансплантацію печінки в клінічній лікарні Республіки Білорусь (т.1 а.с.38).

Актом МСЕК серії 10ААБ від 08 липня 2014 року, ОСОБА_8 була встановлена перша група інвалідності, вона потребувала постійного стороннього догляду у зв'язку із непрацездатністю (т.1 а.с.40)

Договір на організацію та проведення поховання укладеного між ООО «Литком» та ОСОБА_7, рахунок - замовлення № 000908 на придбання предметів похоронного призначення, копія квитанції до прибуткового касового ордеру від 15 серпня 2014 року свідчать про те, що позивач здійснив поховання ОСОБА_8 (т.1 а.с.32,42)

Відповідно до копії паспорту ОСОБА_7, останній зареєстрований у спірному будинку з 23 жовтня 2013 року.

Відповідач в суді апеляційної інстанції теж не заперечував, що починаючи з літа 2012 року ОСОБА_7 вселився та почав проживати в будинку ОСОБА_8

Наведені вище письмові докази, а також факт того, що позивач був зареєстрований за однією адресою із ОСОБА_8, свідчить про те, що саме цей будинок був постійним місцем його проживання, позивач доглядав за померлою, вони проживали як чоловік та дружина, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки.

Таким чином, враховуючи вказані обставини та вимоги вказаних норм суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в період з серпня 2012 року по 07 грудня 2012 року та з 19 березня 2014 року по 16 серпня 2014 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Однак з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову, погодитись не можна.

За умовами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Положення ст. 74 СК України дають підстави дійти висновку, що вони поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

При застосуванні ст.74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року (справа № 6-97цс11).

Як видно із матеріалів справи і зазначалося вище, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 проживали як у фактичних шлюбних відносинах з серпня 2012 року по 07 грудня 2012 року та з 19 березня 2014 року по 16 серпня 2014 року, так і в зареєстрованому шлюбі з 08 грудня 2012 року по 06 березня 2013 року.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_10 вказував, що за період спільного проживання протягом 2012- 2013 років вони разом із ОСОБА_8 за спільні кошти провели реконструкцію житлового будинку літ «А-1» та самочинно збудували прибудови.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження таких доводів позивач надав товарні чеки та накладні на придбання будівельних матеріалів на ремонт та реконструкцію спірного будинку.

При цьому будь -які докази, які б свідчили про придбання будівельних матеріалів у 2012 році матеріали справи не містять.

Надані в суді апеляційної інстанції оригінали накладних №16 від 06 березня 2014 року, № 510/м від 11 березня 2014 року, товарний чек від 6 березня 2014 року, від 11 березня 2014 року, рахунок № 19 від 15 березня 2014 року, свідчать про те, що будівельні матеріали за цими документами були придбані в період перебування ОСОБА_8 в іншому шлюбі із ОСОБА_3

Відтак, не можуть свідчити про створення спільного майна ОСОБА_10 та ОСОБА_8, відповідно до положень ст..74 СК України.

З накладних та товарних чеків від 29 квітня 2013 року, 27 квітня 2013 року, 20 березня 2014 року, 24 березня 2014 року, 8 травня 2014 року,10 травня 2014 року, 11 травня 2014 року, 7 червня 2014 року, 23 червня 2014 року взагалі не вбачається хто є покупцем будівельних матеріалів, а в рахунках на оплату № 28 від 20 березня 2014 року та № 134 від 23 червня 2014 року ще й зазначена інша адреса покупця товару. Аналіз решти накладних та товарних чеків щодо періоду проведення ремонту та реконструкції спірного будинку не узгоджується з висновком судової будівельно - технічної експертизи №125-026 від 20 квітня 2015 року та поясненнями самого позивача.

Так, висновком експертизи №125-026 від 20 квітня 2015 року встановлено, що реконструкція житлового будинку з прибудовами виконана у 2013 році (т.1 а.с. 175).

Позивач в позові зазначає інший період, а саме 2012-2013 роки.

В той час як решта наданих позивачем квитанцій свідчить про придбання будівельних матеріалів переважно протягом квітня - червня 2014 року.

Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме зазначені у накладних матеріали були використані в незавершених будівництвом будівлях.

У тому числі, висновком експертизи №125-026 від 20 квітня 2015 року об'єктивно не встановлено з чого складаються житлова прибудова літ. «А3» та тамбур літ «а», які визнані спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_8

За такого, колегія приходить до висновку, про те, що позивачем не доведено, що спірні прибудови були збудовані за час спільного проживання ОСОБА_10 і ОСОБА_8 внаслідок спільної праці і на них були витрачені спільні кошти.

Тому не можна вважати, що спірне майно є сумісною власністю.

Посилання ОСОБА_7 в позовній заяві на те, що кошти, які він одержав у зв'язку із звільненням у розмірі 10 посадових місячних окладів, а також від продажу належної йому трикімнатної квартири були вкладені в єдиний сімейний бюджет із ОСОБА_8, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на те, що ці кошти були отримані позивачем під час перебування ОСОБА_8 у іншому шлюбі із ОСОБА_3.(т.1 а.с. 22).

Встановлення обставин щодо факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки має значення для поширення на майно, яке набуте чоловіком та жінкою за час спільного проживання, режиму права спільної сумісної власності та вирішення інших вимог таких осіб. Тобто саме від встановлення факту, який має юридичне значення, залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи.

Виходячи з того, що сам по собі факт перебування позивача у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_8 не породжує для нього ніяких правових наслідків і не має юридичного значення, тому в задоволенні позову ОСОБА_7 слід відмовити.

З огляду на викладене, ухвалене у справі судове рішення відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 01 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді :