АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/5826/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1307/16Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж.О. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.

при секретарі Колодюк О.П.

за участі позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2016 року та ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 січня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, приватний нотаріус Лінькова Ірина Борисівна про визнання договору дійсним, визнання права на одержання свідоцтв про право на спадщину, внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 звернулись до суду із вказаним позовом та, остаточно визначившись із позовними вимогами відповідно до заяви від 04 листопада 2015 року (а.с. 104-106), просили визнати дійсним усний договір, укладений 12 вересня 2014 року між ними з одного боку та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з іншого про зміну черговості одержання права на спадкування та про зміну розмірів часток спадкоємців за законом у спадщині; визнати за ними право на одержання свідоцтв про право на спадщину за законом; внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 березня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 488, виданого ОСОБА_6, та до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 березня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 486, виданого ОСОБА_7, а саме: включити їх разом з відповідачами до кола спадкоємців майна, зазначеного у свідоцтвах № 486 та № 488 від 30 березня 2015 року зазначивши у вказаних свідоцтвах розміри частин майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 1/3 кожній, а їх частини - по 1/6 кожній та вказати у свідоцтвах, що вони видані також і на них по 1/6 частині кожній.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 12 вересня 2014 року ОСОБА_4 повідомила їм пропозицію від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спадкувати 1/3 частку майна після смерті ОСОБА_9 разом з ними.

Вказувала, що вони прийняли цю пропозицію і доклали зусиль для оформлення спадщини, зокрема, щоб зібрати докази факту родинних відносин відповідачів зі спадкодавцем. Таким чином, зазначали, що ними було укладено усний договір та досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов цього договору про зміну черговості одержання права на спадкування та про зміну розміру часток спадкоємців у спадщині, крім умови про нотаріальне посвідчення договору.

В подальшому відповідачі заперечували факт укладення такого договору, що потягло порушення їх спадкових прав.

У грудні 2015 року позивачі звернулись до суду із заявою про забезпечення позову та просили накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 січня 2015 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його, разом з ухвалою суду про відмову у забезпеченні позову, оскаржила ОСОБА_2 та просила скасувати ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 січня 2015 року та вжити заходів із забезпечення їх позову, а також скасувати рішення Автозаводською районною суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2016 року та задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі.

Посилалася на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме безпідставне не дослідження місцевим судом доказів в сукупності, що вказують на укладення спірного договору, а також залишення поза увагою наявності ризиків продажу відповідачами спадкового майна.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільною процесуальною законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 69 років у м. Кременчуці помер ОСОБА_9, який у шлюбі не перебував, дітей, рідних братів та сестер, а також батьків, що його пережили, не мав; заповіту не залишив.

Після його смерті відкрилася спадщина та до складу її входять квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_3.

23 вересня 2014 року двоюрідні сестри померлого ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також діти померлої двоюрідної сестри спадкодавця ОСОБА_8, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 подали заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Лінькової І.Б. у встановлений законом спосіб.

Задля доведення факту родинних відносин та факту належності правовстановлюючого документу ОСОБА_5 (а.с.21-24, 124), ОСОБА_6 (а.с.28,126) та ОСОБА_7 (а.с.29) зверталися до державних архівних установ, шукали свідків (а.с.26-28), подавали заяви до суду.

Як було визнано сторонами по справі, основний тягар підготовки документів, необхідних для оформлення спадщини, взяла на себе позивач ОСОБА_2

Фінансування витрат на оформлення документів, як і фінансування витрат на поховання ОСОБА_9 та поминальних заходів, відбувалося за рахунок коштів самого спадкодавця і тих коштів, які спадкоємці виручили від продажу належного йому рухомого майна. Витрачання цих коштів ОСОБА_2 відобразила у власноручно складеному звіті (а.с. 134-143).

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса за узгодженням проекту договору про зміну черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування (а.с. 52,53), але в подальшому відповідачі обговорювати і підписувати його відмовились.

Після надання всіх необхідних документів для оформлення прав на спадкове майно у відповідності до статті 1258 ЦК України приватний нотаріус Лінькова І.Б. видала свідоцтво про право на спадщину в рівних частках на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.60,61,130,133).

05 травня 2015 року ОСОБА_7, від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_2, та ОСОБА_6, інтереси якої представляла за довіреністю ОСОБА_4, продали ОСОБА_10 успадковану відповідачами квартиру АДРЕСА_3 за 207 600,00 грн.(а.с. 64,65).

Частину цих коштів в сумі 1 900 доларів США ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_7 та вважає, що вони відповідають 1/6 частці вартості проданої квартири, що ОСОБА_2 розцінює як доказ укладення і виконання сторонами договору про зміну черговості у праві на спадкування та зміну часток спадкоємців. Відповідачі ж вважають це належною оплатою за юридичну допомогу, яку ОСОБА_2 надала в оформленні документів та у продажі квартири.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст. 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 Постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснює, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідченим, чи дійсно сторона ухилися від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих позивачами доказів не вбачається за можливе достовірно встановити факт досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору про зміну черговості спадкування, а також виконання такого договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що вже були надані в ході розгляду справи у суді першої інстанції та були повною мірою досліджені місцевим судом.

При цьому, колегія суддів вважає, що вказані докази у їх сукупності та взаємозв'язку не дають підстав вважати, що між сторонами було укладено договір про зміну черговості у праві на спадкування та зміну часток спадкоємців.

Так, докази надані ОСОБА_2 щодо її активної участі у похованні ОСОБА_9, а також допомоги відповідачам у зборі документів для оформлення спадщини, повною мірою узгоджується з доводами відповідачів щодо отримання ними від ОСОБА_2 правової та організаційної допомоги. Звіт про використання коштів в ході вказаних заходів, складений особисто ОСОБА_2, а тому не може бути прийнятий судом до уваги як належний та допустимий доказ по справі.

Посилання апелянта на пояснення приватного нотаріуса Лінькової І.Б. щодо імовірності укладення між сторонами договору про зміну черговості у праві на спадкування та зміну часток спадкоємців не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, звернення до нотаріуса з проектом договору про зміну черговості у праві на спадкування та зміну часток спадкоємців не вказує на те, що між сторонами попередньо такий договір був укладений, оскільки за пропозицією укладення договору, яку за словами ОСОБА_2 вона зробила ОСОБА_6 та ОСОБА_7, має слідувати прийняття такої пропозиції з боку останніх. Жодних письмових доказів, як того вимагає ст. 220 ЦК України, які б вказували на факт прийняття відповідачами пропозиції укласти договір, позивачами не надано.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що наміри сторін з укладення договору у майбутньому, не можуть свідчити про укладенням такого договору.

Крім того, однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину.

З доказів, наданих позивачами, не вбачається, що відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору про зміну черговості у праві на спадкування та зміну часток спадкоємців.

Фактично мала місце відмова від укладення такого договору, а не ухилення від нотаріального посвідчення вже укладеного договору, що виключає можливість застосування положень ч.2 ст. 220 ЦК України до спірних правовідносин.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, ОСОБА_2 не навела.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності наявності обставин, які б могли утруднити або унеможливити виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки відповідно до ч.3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову з поміж іншого повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов.

Таким чином, доведення наявності обставин які б могли утруднити або унеможливити виконання рішення суду, покладається на заявника. Проте, заявниками не надано до суду відомостей, які дозволяли встановити причини, що вимагають забезпечення позову, шляхом накладення арешту на чуже майно.

Окрім того, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України накладенням арешту на майно відповідача може бути забезпечений лише позов майнового характеру. Виходячи зі змісту заявлених позивачами вимог, вказаний спір є немайновим, а відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на чуже майно.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги про помилковість оскаржуваних судових рішень спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які передбачені ст.ст. 309, 312 ЦПК України як підстави для скасування або зміни рішень та ухвал суду.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2016 року та ухвалу Автозаводського районною суду м. Кременчука Полтавської області від 11 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Витого спеціалізованого суду України з розі ляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: --//-- Л.М. Хіль

Судді --//-- О.Ю. Кузнєцова

--//-- С.Ю. Мартєв

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: Л.М. Хіль