АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1551/16 Справа № 202/3039/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2015 року

у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. У позовній заяві позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № DOXRRX86340258 від 26.07.2007 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2076 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 12,00% на рік, кінцевий термін повернення 26.07.2008 року. Зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідач порушив умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 18.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 43682,90 грн., а саме: 2076 грн. заборгованість за кредитом, 11003,23 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 610,32 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 27437,02 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2056,33 грн. штраф (процентна складова). Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 33682,90 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. та судові витрати по справі, стягнути солідарно з відповідачів 10000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, за наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, відповідно до заяви позичальника № DOXRRX86340258 від 26.07.2007 року ОСОБА_2 отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 2076 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 12,00% на рік, кінцевий термін повернення 26.07.2008 року.

Зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк».

Позивачем заявлено, що відповідач порушив умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 18.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 43682,90 грн., а саме: 2076 грн. заборгованість за кредитом, 11003,23 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 610,32 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 27437,02 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2056,33 грн. штраф (процентна складова).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що початок перебігу строку позовної давності за зверненням ПАТ КБ ПриватБанк до відповідачки за кредитним договором розпочався в липні 2008 року й сплинув в липні 2011 року, банк звернувся до суду в лютому 2014 року, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

Основним доводом апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» на незаконність рішення місцевого суду є посилання на неврахування судом першої інстанції правових позицій Верховного суду України викладених у постановах № 6-738цс15 від 24.06.2015, № 6-25цс15 від 18 березня 2015 року, відповідно до яких, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися судом не може та правову позицію викладену у постанові № 6-126цс13 від 20.11.2013 року, відповідно до якої пункт 7 ч.11 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному звязку з самою ч.11 ст.11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту. Апелянтом також звернуто увагу на необхідність врахування апеляційним судом вказаних правових позицій відповідно до п.1 ч.1 ст.360-7 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, ч.4-5 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням обставин справи, апеляційний суд вважає можливим відступити від зазначених вище висновків ВСУ з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Значення позовної давності полягає у стабілізації й упорядкуванні цивільно-правових відносин, зміцненні договірної дисципліни, полегшенні роботи юрисдикційних органів. Позовна давність надає потерпілій особі чітко визначений, але цілком достатній строк для захисту свого права. Цей строк покликаний сприяти усуненню невизначеності у відносинах учасників цивільно-правового обороту, оскільки за відсутності позовної давності потерпіла особа могла б необмежений проміжок часу утримувати боржника під загрозою застосування заходів державно-примусового впливу, не вдаючись при цьому до реалізації свого інтересу.

Встановлення строку позовної давності має суттєве процесуальне значення, оскільки із спливом тривалого часу у певних випадках ускладнюється (навіть унеможливлюється) збирання доказів, необхідних для розгляду справи судом.

Таким чином, встановлення строку позовної давності не тільки спонукає особу, права чи охоронювані інтереси якої порушено, до звернення до суду, а й служить інтересам іншої сторони, встановлюючи часові межі такого звернення, сприяє стабільності правопорядку в цілому.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 31 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а ч. 11 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» стосується позасудового спору повернення споживчого кредиту, судова колегія вважає неспроможними, оскільки позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України), а тому посилання на те, що позовна давність може застосовуватися у позасудовому спорі є безпідставним та спростовується положеннями цивільного законодавства та вищевказаної постанови Пленуму ВССУ, а саме: з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту передбачено заборону вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Окрім того, виходячи з системного аналізу наведеної норми матеріального права сплив вказаного строку не позбавляє потерпілу особу права на, власне, звернення до суду, а припиняє право такої особи саме на розгляд судом вимоги про захист свого цивільного права, незалежно від думки особи, що таке право порушує, тобто незалежно від волі такої особи, яку може бути виражено як у формі заяви про застосування строків позовної давності так і без такої заяви якщо справа розглянута за відсутності особи.

Поновлення такого строку для звернення до суду можливе лише після визнання судом причин пропущення позовної давності поважними (ч.5 ст.267 ЦК України).

Також, відповідно до п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про захист прав споживачів» інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Тобто, вказаний закон є спеціальним нормативним актом, який регулює правовідносини банку та позичальника з приводу отримання та повернення споживчого кредиту.

Саме вказана правова позиція про особливість регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту Законом України «Про захист прав споживачів» та поширення дії цього Закону на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем), що виникають як під час укладення, так і при виконанні такого договору, викладена у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011р.

При ухваленні вказаного рішення Конституційний Суд України керувався принципами справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності та виходив з того, що держава, встановивши законами України засади створення і функціонування кредитного ринку, забезпечує і особливий захист споживача, як більш слабкого суб'єкта економічних відносин, і фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілом відповідальності між сторонами договору.

Положення вимог п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про заборону кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не містять вказівки на дію такого положення лише до моменту звернення банку до суду з вимогою про повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, тобто, передбачена Законом заборона не скасовується та не припиняється фактом розгляду спору в судовому порядку.

Встановлення вказаної заборони та необхідність її застосування судом сприяє не лише захисту прав споживача як більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а й контролю за змістом та розподілом відповідальності між споживачем та банком.

Подібного висновку дійшов Конституційний Суд України у вищезгаданому рішенні від 10.11.2011 року, зазначивши, що положення Закону ( 1023-12 ), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону ( 1023-12 ) у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України ( 254к/96-ВР ) слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У вказаному випадку Банк звернувся до суду з вимогою саме про виконання такого договору.

Так, з матеріалів цивільної справи вбачається, що звернення банку до суду з вимогою повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, фактично призвело до того, що на неповернуту суму кредиту у розмірі 2076 грн. банк не лише нарахував відсотки у збільшеному розмірі на суму, яка в пять разів перевищує кредит 11003,23 грн., а й пеню та штрафи у сумі 30603,67грн., що у пятнадцять разів перевищує суму кредиту.

Більш того, пропуск банком встановленого та погодженого між ним та боржником, під час укладення кредитного договору, збільшеного строку давності на повернення кредиту лише збільшує відповідальність споживача. З зазначеними позовними вимогами до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 27.02.2014 року, тобто майже через 6 років з дня закінчення строку повернення кредитних коштів за договором, не зазначивши при цьому жодних підстав для поважності причин звернення до суду за спливом такого значного проміжку часу та підстав неможливості звернення до суду за захистом свого порушеного права раніше. Позивач банк не заявив суду щодо поновлення строку позовної давності.

З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку банком з поважних причин.

Не приведення своєчасно законодавцем діючого законодавства у єдину площину не повинно сприяти порушенню принципу фактичної рівності сторін у правовідносинах.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанці, що оскільки строк виконання зобовязання за кредитним договором настав 26.07.2008 року, а договір поруки з ПАТ «А-Банк» було укладено після закінчення дії основного договору, підстави для стягнення боргу за цим договором поруки - відсутні.

Вказаний висновок доводами апеляційної скарги не спростований.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: