Ухвала

іменем України

27 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,Остапчука Д.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_6 646 323 грн 01 коп. заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на ті обставини, що 06 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за яким банк надав відповідачу кредит в розмірі 54 485,00 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути кошти до 06 серпня 2037 року та сплатити 4,99 % річних та ставку FIDR, яка визначається банком самостійно.

29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за яким банк відступив товариствуправа вимоги за цим договором, укладеним з відповідачем.

Відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 02 січня 2014 року утворився борг у розмірі 646 323 грн 01 коп., який складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 17 389,49 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 138 994,20 грн, та пені -507 328 грн 81 коп.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2015 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково та стягнуто на його користь з ОСОБА_6 277 988 грн 40 коп. заборгованості за кредитним договором з яких: 138 994 грн 20 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 138 994 грн 20 коп. - пеня.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову за спливом строку позовної давності, мотивуючи свої вимоги тим, що судами порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що банк виконав умови договору та надав ОСОБА_6 кредитні кошти, а відповідач не виконує належним чином та у встановлений строк своїх зобов'язань, у результаті чого утворився борг, який підлягає стягненню на користь позивача, якому банк відступив своє право вимоги за кредитним договором.

При цьому суди виходили з того, що розмір пені підлягає зменшенню, оскільки він значно перевищує розмір збитків, а строк позовної давності не пропущено.

Проте з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 06 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за яким банк надав відповідачу кредит в розмірі 54 485,00 доларів США, а відповідач зобов'язався його повернути до 06 серпня 2037 року та сплатити за користування кредитом плаваючу процентну ставку, яка складається із фіксованого відсотка - 4,99 % річних та FIDR - процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку, яка визначається банком самостійно.

29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за яким банк відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги за кредитним договором.

У зв'язку із невиконанням боржником взятих на себе зобов'язань за договором кредиту 02 червня 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило відповідачу досудову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги шляхом сплати на користь товариства 9 760,7 доларів США залишку заборгованості за кредитом та 4 187,19 доларів США - відсотків за користування коштами, а всього 13 947, 89 доларів США.

Боржник не виконав цієї вимоги і станом на січень 2014 року утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 17 389,49 доларів США, що еквівалентно 138 994 грн 20 коп., та пеня у розмірі 507 328 грн 81 коп.

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності за вимогами позивача про стягнення боргу.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не перевірив умов договору кредиту, умов і порядку його виконання, а встановивши, що відповідач зобов'язався повернути грошові кошти частинами (щомісячними платежами), не встановив, коли та який платіж був несвоєчасно сплачений, і які наслідки прострочення виконання цих зобов'язань, не перевірив, з чого складається сума боргу, яку просить стягнути позивач, з яких платежів та за який період, не надав належної оцінки цим обставинам, а також розрахунку боргу.

Не з'ясував, з якого часу починається перебіг строку позовної давності по кожному із платежів окремо, а також щодо сплати пені, не перевірив їх тривалість та дотримання цих строків позивачем.

А пославшись на те, що позов подано в межах строку позовної давності, оскільки датою остаточного повернення кредиту є 06 серпня 2037 року, не врахував позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 про те, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення, і позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу, зробив передчасний висновок про часткове задоволення позову, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Разом із цим суд не перевірив доводів відповідача про те, що на погашення боргу 14 вересня 2009 року він передав банку іпотечну квартиру АДРЕСА_1, яка 25 листопада 2010 року продана за 333 425 грн 40 коп., що становить 42 000 доларів США, не перевірив на погашення яких платежів зараховані ці кошти та правильність розрахунку суми боргу, не надав цим обставинам відповідної оцінки.

Крім того, не перевірив, чи не скористався банк таким чином своїм правом на повернення кредиту достроково та чи не змінив дату виконання основного зобов'язання, а отже, не встановив, з якого часу почався перебіг позовної давності на звернення до суду з цим позовом.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув, на порушення вимог ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а пославшись на те, що строк позовної давності не порушено, оскільки його перебіг почався з 02 липня 2011 року (дати направлення досудової вимоги відповідачу) та закінчився 02 липня 2014 року, не встановив, за якими платежами та чи дотримано позивачем строк позовної давності, залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко О.В. Попович