У х в а л а

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Наумчука М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації, про виселення, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - БондаренкаДмитра Юрійовича - на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк») звернулося до суду із указаним позовом, в якому просило виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та (або) проживають у житловому будинку, який є предметом іпотеки та розташований за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування вимог банк посилався на те, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2011 року у рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором, що був укладений 31 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_7, вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за вказаною адресою та земельну ділянку, на якій розміщений вказаний житловий будинок, шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» вказаного предмету іпотеки з укладенням від імені ОСОБА_7 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням прав ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5 про виселення відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2015 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5 разом із малолітніми ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, із житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 без надання їм іншого житла.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року рішення апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ» ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Бондаренко Д.Ю. - порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 31 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 15 000 доларів США, строком до 31 серпня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банк та ОСОБА_7 31 серпня 2007 року уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок (квартира), який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_7 на праві власності.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2011 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - (вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами) та земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок, який є предметом іпотеки, шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» вказаного предмету іпотеки із укладенням від імені ОСОБА_7 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Відповідно до довідки, виданої від 25 червня 2013 року Виконавчим комітетом Старокутської сільської ради Косівського району, до складу сім'ї ОСОБА_7 входять: чоловік - ОСОБА_8, син - ОСОБА_9, син - ОСОБА_10, невістка - ОСОБА_5, онук - ОСОБА_11

Згідно із повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 травня 2014 року банк надіслав відповідачам вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - цевид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно здоговором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно ізчастинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чижитлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, участині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чижитлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чижитлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними зарахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так інорма статті 109 ЖК УРСР.

Судом апеляційної інстанції встановлено, щов іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому висновок про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цього будинку без надання їміншого постійного житла є правильним.

Отже, у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення без змін оскаржуваних рішень судів.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - БондаренкаДмитра Юрійовича -відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук