Справа № 204/7935/14-ц
Провадження № 2/204/29/16
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіній А.С.

за участю позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 відділу Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зобовязати ОСОБА_4 районний відділ у м. Дніпропетровську Державної міграційної служи України у Дніпропетровській області зареєструвати її у вищезазначеній квартирі. В обґрунтування вимог зазначає, що ОСОБА_5 є її матірю. Раніше у 1967 році їхній сімї, яка складалася з 4-х осіб, була надати 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1. З того часу вони користувалися нею на умовах житлового найма. Квартира була неприватизована. 16.10.1987 року вона з квартири виїхала та була знята з реєстрації. 06.04.2007 року помер її батько ОСОБА_6 і також був знятий з реєстрації. З 2007 року у квартирі залишилися проживати і були зареєстровані мати та її брат ОСОБА_7, який протягом тривалого часу зловживав наркотичним речовинами, у звязку з чим неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності. Мати з 2006 року є інвалідом 1 групи по зору. Наприкінці 2012 року їй стало відомо, що брат без згоди матері у квітні 2011 року оселив у квартирі у якості піднаймача ОСОБА_3 Договір письмово не був укладений. 29.032.013 року її брат помер. На той час проживала в квартирі мати. Наприкінці 2013 року вона дізналася, що відповідачка скориставшись сліпотою її матері, незаконно була зареєстрована у квартирі. На прохання матері вона оселилася у квартирі у якості члена сімї матері. Вони проживають разом, мають спільний бюджет, у квартирі знаходиться її майно. Але у звязку з тим, що у цій квартирі крім матері зареєстрована і відповідачка, яка згоду на це не дає, вона не може зареєструватись за місцем свого проживання. Тому, вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Позивачка у судовому засіданні позовні підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала.

Відповідачка у судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила.

Представник відповідач ОСОБА_4 відділу Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила.

Вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У 1967 році їхній сімї, яка складалася з чотирьох осіб - ОСОБА_5, її чоловіка - ОСОБА_6, син ОСОБА_9, донька ОСОБА_10, була надана квартира АДРЕСА_2, на умовах житлового найма. Вищезазначені особи були зареєстровані в даній квартирі та постійно там проживали.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Житлового Кодексу України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового Кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

У 1987 року позивачка знялася з реєстрації та виїхала з спірної квартири. 06.04.2007 року помер її батько ОСОБА_6. З 2007 року у квартирі АДРЕСА_2 залишилися проживати ОСОБА_5 та її син ОСОБА_7.

У квітні 2011 року ОСОБА_7 оселив у даній квартирі відповідачку ОСОБА_3, яка проживала там у якості квартирантки. ОСОБА_7 29.03.2013 року помер.

Згідно довідки № 152 від 15.10.2013 року, ОСОБА_3 12 липня 2013 року зареєструвала місце свого проживання у ІНФОРМАЦІЯ_3. На даний час у вищезазначеній квартирі зареєстрована відповідачка ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Як зазначає позивачка, відповідачка зареєструвалась у квартирі незаконно. Позивачка з 2013 року проживає у даній квартирі разом з ОСОБА_5, як член її сімї, оскільки ОСОБА_5 є інвалідом 1 групи по зору (сліпа) та потребує постійного догляду. Але вона не може зареєструватися у вказаній квартирі, так як ОСОБА_3 не дає на це згоди, що й стало підставою для її звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Житлового Кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ст. 65 Житлового Кодексу України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що для вселення та реєстрації особи необхідна згода лише членів сімї наймача.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не є членом сімї ОСОБА_5, а отже її згода на реєстрацію позивачки у квартирі АДРЕСА_1, не потрібна. Крім того, мати позивачки ОСОБА_5 не заперечує та надає свою згоду на реєстрацію місця проживання/прописки її доньки ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується заявою ОСОБА_5 від 11.11.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки, судом встановлено, що право позивачки на користування житловим приміщенням не порушено, суд приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_8 щодо визнання за нею права користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, задоволенню не підлягає.

Що стосується позовної вимоги щодо зобовязання ОСОБА_4 районного відділу Державної міграційної служи України у Дніпропетровській області зареєструвати ОСОБА_8 у вищезазначеній квартирі, то вона також задоволенню не підлягає, оскільки позивачка не надала суду доказів на підтвердження того, що вона зверталася до ОСОБА_4 районного відділу Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області з питанням про реєстрацію місця проживання та їй було у цьому відмовлено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 відділу Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки, позивачці у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав для повернення судових витрат.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 15 ЦК України, ст. ст. 61, 63, 64, 65 ЖК України, ст. ст. 3, 10, 15, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 відділу Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Т. О. Дубіжанська