Справа №591/6941/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/362/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

02 березня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Лузан Л. В. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто»

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 22 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто», ОСОБА_4

про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 22 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Визнаний недійсним договір фінансового лізингу № 000824 від 27 серпня 2015 року, укладений між ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» та ОСОБА_4

Стягнуто з ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» на користь ОСОБА_4 67 500 грн. сплачених за договором фінансового лізингу № 000824 від 27 серпня 2015 року.

Стягнуто з ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» на користь ОСОБА_3 1 162,20 грн. в рахунок відшкодування понесених у справі судових витрат.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено за необґрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі ТОВ «Гранфінресурс» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 повністю.

При цьому зазначає, що отримання згоди іншого з подружжя передбачене пунктом 17.2 Договору, яким передбачено, що Лізингоодержувач, укладаючи договір фінансового лізингу заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення цього Договору. А відтак, вважає, що тягар доведення відсутності згоди на вчинення правочину - саме на момент укладання договору фінансового лізингу лягає на Позивача. Натомість на підтвердження відсутності такої згоди та на відсутність обізнаності позивача про укладення правочину, який був спрямований на отримання автомобіля MAZDA 6 Premium, а також сплатою ОСОБА_4 коштів, жодного належного та допустимого доказу надано не було. Крім того, вказує, що позивачем в своїй позовній заяві зазначено, що на його думку, договір фінансового лізингу № 000824 є недійсним в зв'язку з тим, що на момент укладення правочину не було дотримано вимог, які ставляться чинним законодавством України, однак ОСОБА_3 взагалі не є стороною договору, що суперечить розясненням Пленуму Верховного Суду України у пункті 26 своєї постанови №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року у якій вказано, що особи, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторонами правочину. Таким чином, оскільки позивач не є стороною правочину, вважають позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підтверджений жодним доказом, а відтак не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_5, пояснення ОСОБА_4, які проти скарги заперечують, вважають рішення суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов до висновку, що при укладенні спірного договору не були дотримані вимоги закону, а тому, він має бути визнаним недійсним з підстав неотримання ОСОБА_4 згоди іншого з подружжя на укладення за рахунок спільних коштів договору, якій виходить за межі дрібного побутового. В той же час, вирішуючи питання про застосування наслідків недійсності договору, суд, з урахуванням положень ст.216 ЦК України, дійшов до висновку, що кошти отримані відповідачем ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» за недійсним договором, мають бути повернуті іншій стороні договору ОСОБА_4, а не позивачу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд дійшов цих висновків повно і всебічно зясувавши обставини справи, вірно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував відповідні їм норми матеріального права.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом до ТОВ ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» та ОСОБА_4, у якому просила визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000824 від 27 серпня 2015 року з моменту укладення та стягнути з ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» на її користь 675 000 грн. та понесені у справі судові витрати. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_4, якій без її згоди 27 серпня 2015 року уклав договір фінансового лізингу № 000824 з ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто», згідно умов якого ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» зобов'язалася придбати, предмет лізингу - транспортний засіб автомобіль Маzda 6 та передати ОСОБА_4 в користування на строк та умовах передбачених договором. Пунктом 8.2 визначена вартість предмета лізингу 19 148,94 доларів США, що у гривневому еквіваленті на момент укладення договору складає 450 000 грн. На виконання умов договору ОСОБА_4 за рахунок спільних коштів подружжя сплатив ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» 67 500 грн. Вважає, що вказаний договір між відповідачами укладений з порушенням норм законів, оскільки це було здійснено без її відому та згоди, даний договір виходить за межі дрібного побутового і стосується цінного майна.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.2 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина, чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.2 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчиненим одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до частин 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 з 21 вересня 1989 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 26).

У власності подружжя перебував автомобіль Toyota Venza, який був відчужений за спільною згодою подружжя 25 серпня 2015 року за 527 687,40 грн. (а.с. 85-87,96).

27 серпня 2015 року ОСОБА_4 уклав договір фінансового лізингу № 000824 з ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто», згідно умов якого ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» зобов'язалася придбати, предмет лізингу - транспортний засіб автомобіль Маzda 6 та передати в користування ОСОБА_4 на строк та умовах передбачених договором. Пунктом 8.2 визначена вартість предмета лізингу 19 148,94 доларів США, що у гривневому еквіваленті на момент укладення договору складає 450 000 грн. (а.с. 12-23)

На виконання умов договору 27 серпня 2015 року ОСОБА_4 сплатив ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» 67 500 грн. (а.с. 24, 97).

Вищевказані кошти сплачені відповідачем ОСОБА_4 за спірним договором є спільними коштами подружжя ОСОБА_4, що підтверджується його поясненнями у суді першої інстанції, останній пояснив, що кошти на оплату зобовязання за договором він узяв без відома дружини з грошових коштів, які вони отримали від продажу іншого автомобіля.

Суду не надана письмова згода ОСОБА_3 на укладення спірного договору її чоловіком.

При укладенні із ОСОБА_4 договору фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль марки «Мазда 6», відповідач не пересвідчився у наявності згоди дружини ОСОБА_4 на укладання договору, обмежився лише поясненнями останнього про те, що ним отримана згода від дружини на укладення договору, що зафіксовано в договорі.

Так, в п. 17.2 Договору зазначено наступне: «… Якщо Лізингоодержувач одружений (а), цим він (вона) заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення Договору (а.с.22).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не довів суду, що ним отримана безпосередньо від позивачки згода усна чи у письмовому вигляді на укладення її чоловіком спірного договору.

За викладених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -