У х в а л а

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ЗавгородньоїІ.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківських вкладів, відсотків за користування, пені, 3 % річних та індексу інфляції, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим згодом позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів, відсотків за користування, пені,

3 % річних та індексу інфляції, посилаючись на невиконання відповідачем зобов'язань за договором банківського владу та неповернення сум вкладів і нарахованих відсотків.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від

3 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від

3 червня 2015 року скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 у рахунок повернення коштів:

- за банківським рахунком НОМЕР_1 за договором банківського владу № SAMDN2099 від 10 вересня

2013 року суму вкладу в розмірі 6 000 євро, відсотки за користування в розмірі 790,52 євро та 3 % річних у розмірі

3 587 грн.;

- за банківським рахунком НОМЕР_2 за договором банківського вкладу № SAMDN6871 від 16 вересня

2013 року суму вкладу в розмірі 41 602,76 доларів США, відсотки за користування в розмірі 6 209,64 долари США та 3 % річних у розмірі 23 804 грн 07 коп.;

- за банківським рахунком НОМЕР_3 за договором банківського вкладу № SAMDN2680 від 22 жовтня

2013 року суму вкладу в розмірі 27 894 грн 93 коп., відсотки за користування в розмірі 8 872 грн 88 коп. та 3 % річних у розмірі 14 142 грн 60 коп., індекс інфляції в розмірі 13 305 грн 88 коп.;

- за банківським рахунком НОМЕР_4 за договором банківського вкладу № SAMDN1697 від 22 жовтня

2013 року суму вкладу в розмірі 11 000 доларів США, відсотки за користування в розмірі 1 652,2 доларів США та 3 % річних у розмірі 5 576 грн 89 коп.;

- за банківським рахунком НОМЕР_5 за договором банківського вкладу № SAMDNWFD800 від 17 грудня 2013 року суму вкладу в розмірі 12 050 доларів США, відсотки за користування в розмірі 1 750,06 доларів США та 3 % річних у розмірі 4 887 грн 35 коп.;

- за банківським рахунком НОМЕР_6 за договором банківського вкладу № SAMDNWFD400 від 30 грудня 2013 року суму вкладу в розмірі 12 000 доларів США, відсотки за користування в розмірі 1 704,33 доларів США та 3 % річних у розмірі 4 584 грн 66 коп.;

- за банківським рахунком НОМЕР_7 за договором банківського вкладу № SAMDN7561 від 25 листопада 2009 року суму вкладу в розмірі 38,15 доларів США, відсотки за користування в розмірі 2,74 долари США та 3 % річних у розмірі

25 грн 15 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «ПриватБанк» просить рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2015 року скасувати й залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від

3 червня 2015 року, що було помилково скасовано, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_3 було укладено ряд договорів банківського вкладу, а саме:

- 10 вересня 2013 року укладено договір № SAMDN2099 (вклад Стандарт на 12 місяців), сума вкладу - 6 000 євро під 7 % річних, згідно з яким для зарахування коштів вкладу та відсотків відкрито банківський рахунок НОМЕР_1, факт внесення позивачем вказаної суми підтверджується п. 25 цього договору;

- 16 вересня 2013 року укладено договір № SAMDN6871 (вклад Стандарт на 12 місяців), сума вкладу - 41 602,76 доларів США під 8 % річних, для зарахування коштів вкладу та відсотків відкрито банківський рахунок НОМЕР_2, факт внесення позивачем вказаної суми підтверджується п. 25 цього договору та платіжним дорученням від 16 вересня 2013 року;

- 22 жовтня 2013 року укладено договір № SAMDN1697 вклад Стандарт на 12 місяців), сума вкладу - 11 000 доларів США під 8,5 % річних, для зарахування коштів вкладу та відсотків відкрито банківський рахунок НОМЕР_4, факт внесення позивачем вказаної суми підтверджується п. 25 цього договору та квитанцією від 22 жовтня 2013 року;

- 22 жовтня 2013 року договір № SAMDN2680 (вклад Стандарт на 12 місяців), сума вкладу - 27 894 грн 92 коп. під 18 % річних, для зарахування коштів вкладу та відсотків відкрито банківський рахунок НОМЕР_3, факт внесення позивачем вказаної суми підтверджується п. 25 цього договору та платіжним дорученням від 22 жовтня 2013 року;

- 17 грудня 2013 року шляхом акцептування ПАТ КБ «ПриватБанк» пропозиції ОСОБА_3 було укладено договір

№ SAMDNWFD800 (вклад Стандарт), сума вкладу - 12 050 доларів США під 9 % річних, для зарахування коштів вкладу та відсотків відкрито банківський рахунок НОМЕР_5, факт внесення позивачем вказаної суми підтверджується п. 25 цього договору та квитанцією від 17 грудня 2013 року;

- 30 грудня 2013 року шляхом акцептування ПАТ КБ «ПриватБанк» пропозиції ОСОБА_3 було укладено договір № SAMDNWFD400 (вклад Стандарт) сума вкладу - 12 000 доларів США під 10 % річних, для зарахування коштів вкладу та відсотків відкрито банківський рахунок

НОМЕР_6, факт внесення позивачем вказаної суми підтверджується п. 25 цього договору та квитанцією від 30 грудня 2013 року;

- 25 листопада 2009 року договір № SAMDN7561 (вклад Приват-вклад) на суму 3 000 доларів США під 6 % річних, для зарахування коштів вкладу та відсотків відкрито банківський рахунок НОМЕР_7, на підтвердження внесення коштів вкладнику видано електронну ощадну книжку, залишок на рахунку становить 38,15 доларів США.

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із письмовою заявою щодо повернення сум вкладів за вказаними договорами в повному обсязі.

Проте матеріали справи не містять доказів виконання банком вимог вкладника щодо повернення депозитних коштів.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах, на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1073 ЦК у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, якщо відбулося прострочення банком операцій за рахунком, у клієнта з'являється підстава вимагати відповідно до ст. 625 ЦК сплати процентів, а відповідно до вимог ст. 623 ЦК - відшкодування завданих збитків, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки індекс інфляції - це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлені в національній валюті - гривні, норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначено договором у гривні.

Частиною 3 ст. 95 ЦК України передбачено, що філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Отже, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, враховуючи вказані вище норми закону, правильно виходив із того, що неповернення банком грошових коштів із депозитних рахунків ОСОБА_3 суперечить вимогам чинного законодавства, умовам укладених між сторонами договорів та порушує права позивача.

При цьому, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що наявність заяв, підписаних сторонами, платіжних доручень, квитанцій про внесення коштів на рахунки та виписки по рахунках є свідченням укладення між сторонами договорів. На спростування викладеного відповідачем не надано належних доказів.

Таким чином, оскільки кошти вносились позивачем у філії ПАТ КБ «ПриватБанк», яка діяла від імені юридичної особи, договір вкладу був укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а тому припинення діяльності філії банку не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладів позивача за його вимогою, оскільки юридична особа повинна відповідати за зобов'язаннями своєї філії.

Такі висновки апеляційного суду є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права, а також правильно проведено розрахунок сум вкладів, які підлягають стягненню на користь позивача з урахуванням положень ст. 625 ЦК України.

Частиною 1 ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Із матеріалів справи вбачається, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції не дають підстав для скасування ухваленого ним рішення.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк