№ 336/3846/15-ц
пр. № 2/336/29/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

11 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та відсотків,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, уточненим в ході розгляду справи (а.с. 18-19), вказавши, що 01.03.2013 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачеві 350000 гривень, які відповідач зобовязався повернути не пізніше 01.03.2014 року. Оскільки відповідач позику у встановлений строк не повернув, просить стягнути з ОСОБА_3 350000 гривень позики, а також суму інфляції в розмірі 227861,84 гривні за період з березня 2014 року по червень 2015 року та 3% річних від простроченої суми за період з 02.03.2014 року по 13.07.2015 року в сумі 14354,79 гривень.

В судовому засіданні представник позивача на позові наполягала, вказавши, що між сторонами був укладений в письмовій формі договір позики, за яким позивач надав відповідачеві позику в сумі 350000 гривень строком до 01.03.2014 року, а відповідач у свою чергу зобовязався повернути кошти. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 зобовязань за договором позики у передбачений договором строк позивач просив стягнути заборгованість разом з інфляційними втратами та 3% річних на суму позики.

Відповідач в судове засіданні не з'явився, особисто через канцелярію суду 11.04.2016 року подав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на виробничу зайнятість. Врахувавши думку представника позивача та те, що відповідач не з'явився в друге судове засідання поспіль, поважних причин неявки в судове засідання не навів та не підтвердив наявності таких документально, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та розглянув цивільну справу за відсутності відповідача з урахуванням наданих ним письмових заперечень.

З письмових заперечень ОСОБА_3 (а.с. 27-28) вбачається, що відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав повністю, посилаючись на те, що договору позики з ОСОБА_2 не укладав та не підписував, розписки про отримання грошей не писав та коштів не отримував.

При дослідженні письмових доказів по справі судом встановлено таке.

01.03.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики (а.с. 7-8), за умовами якого ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_3 позику в сумі 350000 гривень строком до 01.03.2014 року, а ОСОБА_3 у свою чергу зобовязується повернути позику повністю або частками до 01.03.2014 року включно.

Пунктом 3.1 договору позики передбачено, що факт отримання грошей підтверджується розпискою, власноручно підписаною позичальником в момент передачі йму суми позики.

Позивачем надана розписка ОСОБА_3 від 01.03.2013 року (а.с. 6) з вказівкою усіх ідентифікуючих особу відомостей щодо дати народження, серії та номеру паспорту, індивідуального ідентифікаційного номеру, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 суму позики в розмірі 350000 гривень і зобовязався повернути їх у строк, передбачений у договорі.

При вирішенні спору суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 60 ч. 1 ЦПК України зобовязує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідач як на підставу заперечень проти заявлених вимог посилався на те, що договір позики він не укладав та не підписував, текст розписки не писав та не підписував, грошових коштів не отримував.

Для перевірки таких тверджень відповідача за його клопотанням судом було призначено почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експерта № 303 від 07.12.2015 року (а.с. 53-58) рукописний текст розписки від 01.03.2013 року виконаний власноруч ОСОБА_3 з навмисною зміною почерку виконавцем. Встановити чи виконаний підпис у розписці від 01.03.2013 року власноруч ОСОБА_3 або іншою особою не є можливим за вельми обмеженим обсягом та низькою характерністю наявних ознак підпису, що є наслідком виконання даного підпису в нестійкому нешвидкому темпі з ознаками уповільненості рухів. Підписи в графах «Позичальник» у договорі позики від 01.03.2013 року виконані імовірно ОСОБА_3 з імовірною навмисною. Зміною підпису виконавцем.

Суд, виходячи з вимог ст. 212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Твердження відповідача ОСОБА_3 щодо того, що підпис у договорі позики та розписці зроблений не ним, на переконання суду спростовані висновком експерта, а також тим, що як у договорі позики, так і розписці містяться відомості, які дозволяють ідентифікувати особу ОСОБА_3 та не є відомостями, які перебувають у вільному доступі, зокрема, індивідуальний ідентифікаційний номер, серія та номер паспорту, дата його видачі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт укладення договору позики та написання розписки від 01.03.2013 року особисто ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Так, як зазначено у Постанові ВСУ письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вказує ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи вищевикладене, оскільки в договорі позики та розписці містяться відомості про отримання грошових коштів та обовязок їх повернути у визначений термін, суд вважає доведеним факт отримання коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_2 та укладення договору позики.

За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вказує ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк виконання зобов'язання з повернення грошових коштів визначений сторонами до 01.03.2014 року включно.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми позики.

При вирішенні вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення виконання зобовязань суд виходить з наступного.

Пунктом 5.1 договору позики передбачено, що при простроченні повернення позики позичальник на вимогу позикодавця сплачує останньому проценти в розмірі 3% річних від прострочено суми до моменту повернення позики.

Крім того, як вказує ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді застосування індексу інфляції та відсотків річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки.

Беручи до уваги правову природу інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, суд, враховуючи розяснення Верховного Суду України, викладені в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, вбачає підстави для стягнення зазначених сум з відповідача відповідно до розрахунку, наведеного позивачем в уточненій позовній заяві.

З урахуванням вимог ст. 88 ч. 1 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та відсотків задовольнити та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 350000 (триста пятдесят тисяч) гривень в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01.03.2013 року, суму інфляційних втрат 227861,84 гривень (двісті двадцять сім тисяч вісімсот шістдесят одну гривню 85 коп), та 3% річних в сумі 14354,79 гривень (чотирнадцять тисяч триста пятдесят чотири гривні 79 коп), а разом 592216,63 гривень (пятсот девяносто дві тисячі двісті шістнадцять гривень 63 коп).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) гривні.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк