У х в а л а

іменем україни

06 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Закропивного О.В.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_7 було укладено договір позики, згідно з яким відповідач отримала позику у розмірі 123 800 грн, що є еквівалентом 10 тис. дол США зі сплатою відсотків за користування грошима у розмірі 5 % на місяць, з кінцевим строком повернення 15 жовтня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 укладено договір іпотеки від 16 квітня 2014 року, згідно якого відповідачка передала в іпотеку належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,0874 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_7 свої обов'язки виконує неналежним чином та станом на 22 листопада 2014 року вона має заборгованість в сумі 14 850 дол. США, що є еквівалентом 235 372 грн 50 коп., а спірна земельна ділянка є іпотечним майном і кредитор має право переважно перед іншими кредиторами задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна, позивач просив в рахунок заборгованості в розмірі 235 372 грн 50 коп. за договором позики від 16 квітня 2014 року звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,0874 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на указану земельну ділянку.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року позовні вимоги задоволені.

Звернуто стягнення на користь ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0874 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в АДРЕСА_1 вартістю 247 600 грн, в рахунок сплати боргу за договором позики від 16 квітня 2014 року на суму 235 372 грн 50 коп. та визнано за ОСОБА_6 право власності на цю земельну ділянку.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 різницю в розмірі 12 227 грн 50 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2015 року припинено право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,0874 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Судами встановлено, що 16 квітня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір позики, згідно з яким остання отримала позику у розмірі 123 800 грн, що є еквівалентом 10 тис. дол. США зі сплатою відсотків за користування грошима у розмірі 5 % на місяць, з кінцевим строком повернення 15 жовтня 2014 року, а також зобов'язалася своєчасно повернути позику, нараховані відсотки у відповідності до умов договору.

Судами встановлено, що згідно із розрахунку заборгованості станом на 22 листопада 2014 року заборгованість ОСОБА_7 становить 14 850 дол. США, що у національній валюті є еквівалентом 235 372 грн 50 коп.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 укладено договір іпотеки від 16 квітня 2014 року, згідно якого відповідачка передала в іпотеку належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,0874 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 просив суд в рахунок заборгованості в розмірі 235 372 грн 50 коп. за договором позики від 16 квітня 2014 року звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,0874 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на указану земельну ділянку.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

При цьому, ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 4.5 договору іпотеки від 16 квітня 2014 року у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 4.6 договору іпотеки від 16 квітня 2014 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони у спірному договорі іпотеки не узгоджували умови щодо визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодавцем права власності на іпотечне майно та не укладали договору про відповідне задоволення вимог іпотекодержателя.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за позивачем можливо визнати право власності на предмет іпотеки в рахунок погашення спірної заборгованості, оскільки такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя передбачений положеннями ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у спосіб, який визначено останнім, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, оскільки для вирішення спору на підставі ст.ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку» необхідним є визначення указаного способу звернення стягнення у іпотечному договорі, однак такий спосіб сторони не узгодили, у зв'язку із чим у позові слід відмовити.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-124цс13 від 11 грудня 2013 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Доводи касаційної скарги на те, що п. 4.5 договору іпотеки передбачає такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателя не відповідає змісту зазначеного пункту договору.

Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

За таких обставин, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.П. Штелик