ухвала

іменем україни

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк»), обґрунтовуючи вимоги тим, що у травні 2012 року звернулася до відділення ПАТ «Ідея Банк» щодо можливості отримання кредиту на придбання автомобіля. У подальшому вона звернулась до продавця автомобіля та підтвердила свій намір щодо придбання автомобіля шляхом укладення 27 червня 2012 року відповідного договору. Зібравши всі необхідні документи, 03 липня 2012 року на території відділення ПАТ «Ідея Банк» вона підписала зі своєї сторони кредитний договір № 910.16096. З іншого боку кредитний договір не було підписано, оскільки працівники відділення повідомили, що у них відсутні такі повноваження, і весь пакет документів, за їх словами, буде направлено до головного офісу відповідача у м. Львові. Вона отримала частину документів лише через два-три тижні. Проте одразу з моменту підписання лише нею кредитного договору умови кредитування виявилися зовсім інші, ніж декларувалося. Зокрема, виникли незаявлені відповідачем платежі та комісії, послуги нотаріуса (два витяги та довідка) у розмірі 1 700 грн, сума страхування не лише перевищила зрозумілу (страхування життя замість 300-500 грн коштувало їй 5 271 грн 10 коп., що зумовило збільшення суми кредиту), але й перевищило заявлену самою страховою компанією, так, наприклад, КАСКО обійшлося їй в півтора рази дорожче, ніж якщо б вона страхувалася на тих же умовах у тій же компанії. Загалом сукупні незаплановані та необґрунтовані витрати склали декілька місячних платежів за кредитом. Також відповідачем не дотримано вимог постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 щодо письмового повідомлення її як споживача банківських послуг про всі умови та платежі за кредитним договором, а також не надано невід'ємних додатків до спірного договору, а саме: № 1 «Графік щомісячних платежів» та № 2 «Положення про загальні умови кредитних договорів та забезпечення кредитів заставою».

Після того, як вона отримала від відповідача поштою документи з її підписом, вона змогла детально ознайомитися з тим, що підписала, бо до цього моменту відповідач такої можливості їй не надавав. Вона намагалася зрозуміти умови кредитного договору, однак він складений таким чином, що розібратися без допомоги фахівця їй не вдалося.

Випадково дізнавшись про надходження від відповідача листа за адресою, за якою вона не проживає вже більше року (про зміну адреси відповідач був належним чином повідомлений), з інформацією про зміну в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором, вона остаточно дійшла висновку, що умови кредитного договору порушують її права як споживача банківської послуги, зокрема, сам кредитний договір не є цілим документом, а складається із тексту кредитного договору від 03 липня 2012 року № 910.16096 (місцем укладення якого значиться м. Львів, хоча позивач на момент підписання знаходилася у м. Києві) та тексту положення про загальні умов кредитних договорів та забезпечення кредитів заставою транспортних засобів. Істотна умова кредитного договору щодо розміру та обчислення процентної ставки не відповідає вимогам законодавства, оскільки є суперечливою та невизначеною. Так само не відповідає вимогам законодавства істотна умова кредитного договору щодо строку його дії, оскільки у спірному договорі міститься п. 1 § 1, згідно з яким кредит надано терміном на 72 місяця, разом з тим у п. 1 § 10 вказано, що кредитний договір діє до повного виконання зобов'язань сторонами.

Також відповідач на власний розсуд та без належного її повідомлення продовжує здійснювати дії, що суперечать як внутрішній волі позивача, так і нормам чинного законодавства, а саме: стягує необґрунтовані суми, нараховує додаткові відсотки, не повідомляє належним чином про свої дії та не обґрунтовує їх.

Крім того, існує одночасно два чинні договори застави транспортного засобу й підписаний сторонами у простій письмовій формі та укладений у нотаріальній формі.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним вищевказаний кредитний договір, визнати недійсним договір застави транспортного засобу від 03 липня 2012 року № 910.16096, укладений між нею та ПАТ «Ідея Банк», визнати недійсним договір застави транспортного засобу від 31 липня 2012 року № 910.16096, укладений між ПАТ «Ідея Банк» та нею в особі ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О. в реєстрі за № 5302 (5352), скасувати обтяження, накладені в межах договору застави транспортного засобу від 03 липня 2012 року № 910.16096, укладеного між нею та ПАТ «Ідея Банк», та договору застави транспортного засобу від 31 липня 2012 року, укладеного між нею та ПАТ «Ідея Банк» в особі ОСОБА_4, автомобіля «Daihatsu Terios», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, що належить їй на праві власності, реєстраційний номер в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 13132526, а також застосувати наслідки недійсності кредитного договору від 03 липня 2012 року № 910.16096, що укладений між нею та ПАТ «Ідея Банк», станом на момент ухвалення рішення.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 27 червня 2012 року між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «ДІАС Україна» було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Daihatsu Terios», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2.

Для придбання вказаного транспортного засобу 03 липня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 910.16096, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 180 091 грн 10 коп., строком на 72 місяці.

Кредитні кошти були перераховані банком на поточні рахунки товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАС Україна» та закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка Життя».

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, керуючись положеннями ст. ст. 203, 215, 252, 254, 571, 593, 631, 638, 1056, 1057 ЦПК України, ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку про недоведеність позову, оскільки позивач добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір, при цьому діяла вільно, виходячи із власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента, на власний розсуд із контрагентом визначила характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах.

Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об'єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

Так, ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За положеннями ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Також відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року № 168, (далі - Правила) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 роз'яснено, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України не врахували зазначених норм закону та положень установчих документів, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не встановили, зокрема, належним чином не перевірили, чи відповідає спірний кредитний договір вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, чи надавалася позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повна інформація про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості.

Також зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що банк може стягувати плату та комісію за надання таких послуг: зміна графіка, пов'язана зі зміною строку кредиту; зміна графіка, пов'язана з достроковим частковим погашенням кредиту; зміна графіка, пов'язана зі зміною порядку визначення розміру/структури щомісячних платежів висилання позичальнику нагадування про сплату кредиту; комісія за переказ коштів з транзитного рахунку; інші послуги, передбачені Тарифами банку.

Правовий аналіз положень ч. 5 ст. 11 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Такий же висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року в справі № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року в справі № 6-80ц13, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Також заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості посилання судів на ознайомлення позивача із умовами подорожчання кредиту та реальної процентної ставки, оскільки у оспорюваному договорі відсутній п. 5.5, на який суди посилалися як на доказ інформування ОСОБА_3, що свідчить про неналежне дослідження судами умов спірного кредитного договору.

Загальними положеннями, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 316 ЦПК України, визначено вимоги щодо обов'язкового установлення судом під час вирішення спору в межах позовних вимог обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, без виконання яких ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

І.К. Парінова