печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І.В.,

при секретарі - Іванові Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовною заявою до ОСОБА_3, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд стягнути на його користь з відповідача за договором позики 643 947,00 грн. матеріальної шкоди та 200 000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 14 грудня 2012 року в приміщенні Печерського районного суду м. Києва, розташованого по вул. Хрещатик,42 в м. Києві до нього звернувся ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Києва, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 з проханням надати в борг 47 000 (сорок сім тисяч) грн. на тих умовах, що займану суму поверне до 25 грудня 2012 року. У випадку не повернення зайнятої суми до 25 грудня 2012 року відповідач ОСОБА_3 взяв на себе обов'язок сплачувати один відсоток за кожний прострочений день.

Грошові кошти відповідач не повернув, тому позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу, відсотки та інфляційні витрати.

23.02.2016 року позивачем позовні вимоги було збільшено. З урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 558 830,00 грн., 85 117,00 грн. інфляційних витрат та 200 000,00 грн. моральної шкоди.

Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з огляду на викладені в ньому підстави та обставин. Також позивач пояснив, що він здійснював захист інтересів відповідача у кримінальній справі. Відповідач не сплачував йому кошти за надання правової допомоги, тому позивач взяв у відповідача розписку про те, що останній винен йому кошти та не заперечував, що фактично кошти в розмірі 47 000,00 грн. відповідачу за договором позики не передалися.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що позивач був його адвокатом і захищав його інтереси у кримінальній справі, він постійно оплачував послуги, які надавав йому позивач. Розписку він написав в день судового засідання - 14.12.2012, так як позивач сказав, що так необхідно зробити, щоб вирішити всі питання. Гроші в розмірі 47 000,00 грн. він фактично не отримував від позивача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли не на підставі договору позики, оскільки договір позики відсутній, вимоги до форми договору позики не додержані, момент передання грошей сторонами не визначений.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зі змісту позовної заяви, пояснень позивача, наданих у справі доказів, із правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, не вбачається ознак договору позики, позивачем не доведено факт укладення договору позики.

За нормою ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму громадян.

Отже, з положень закону вбачається, що проста письмова форма обов'язкова для договору позики у випадках, коли позикодавець - юридична особа, а також у всіх випадках, якщо сума договору позики перевищує встановлений законом розмір, що не було додержано сторонами.

Договір позики є реальним, отже вважається укладеним з моменту передання грошей.

З наведеного вбачається, що письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 207 ЦК України передбачені вимоги до письмової форми правочину. Відповідно до норм цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Також, правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Всупереч вимогам законодавства, позивачем не надано доказів існування між ним та відповідачем договірних відносин на підставі договору позики. Окрім того, ні в позовній заяві, ні в розписці, ні в поясненнях позивача не зазначений момент передачі грошових коштів, а навпаки, позивач зазначив в судовому засіданні, що фактично кошти він не передавав відповідачу. В сукупності дані обставини підтверджують те, що між сторонами договір позики не укладався.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка не є письмовою формою договору позики та не замінює її. Розписка засвідчує факт отримання грошей або речей і є борговим документом. Борговий документ має посвідчувати факт отримання боржником грошей або речей, їх кількість та рід та волевиявлення боржника у певний строк повернути речі. Обов'язковими реквізитами для боргових документів є власноручний підпис боржника (позичальника), а також дата, місце видачі, вказівка про свідків, тощо.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених в позові, укладення між сторонами, в розумінні положень ст.ст. 1046-1047 ЦК України, саме договору позики, що спірна сума грошових коштів отримана за цим договором, окрім наданої позивачем розписки, на яку він посилається як на підставу своїх вимог та яка не містить дати передачі грошових коштів.

Таким чином, суд приходить до висновку про недостатність доказів, а саме розписки, як єдиного доказу, яким позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено факту укладення договору позики та передачі грошей в борг, відповідно, відсутні підстави для застосування положень ст.625 ЦК України, які встановлюють відповідальність за прострочення виконання грошових зобов'язань.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі, за їх безпідставністю, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладення між сторонами саме договору позики, моменту передання грошей, того, що сума грошових коштів отримана відповідачем як позика, вимоги до форми договору позики не додержані, тому підстави для стягнення 558 830,00 грн. основного боргу та 85 117,00 грн. інфляційних відсутні.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмрі 200 000,00 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз'яснено п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року від № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди, як вид цивільної відповідальності, за неналежне виконання чи невиконання зобов'язань за договором позики нормами ЦК України та договором позики не передбачено.

Крім того, позивач не надав суду будь-яких доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань діями відповідача.

На підставі ст.ст. 15, 16, 207-208, 218, 264, 526, 625, 1046-1049 ЦК України та керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57, 60, 61, 84, 88, 209, 212-215, 218, 292, 294 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. В. Литвинова