Головуючий суду 1 інстанції - Нестеренко Н.В.
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 415/6986/15-ц
Провадження № 22ц/782/174/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року квітня «27» дня Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Борисов Є.А.

за участю секретаря Попової Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення

Лисичанського міського суду Луганської області від 18 січня 2016 року

по цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по заробітній платі, в обґрунтування якого вказала, що з 16.05.2007 року працювала у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні.

Згідно наказу від 31.12.2014 року № 210-к вона була звільнена за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України з 02.01.2015 року з розірванням контракту від 09.10.2009 року № 277.

При звільнені відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі за період з серпня по грудень 2014 року в сумі 5779 грн. 49 коп.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на її користь невиплачену заробітну плату за період роботи з 01.08.2014 року по 31.12.2014 року в сумі 5779 грн. 49 коп.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 18 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування всіх обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином і в установленому законом порядку.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду доказів перебування її у трудових відносинах з відповідачем, а надані нею документи завірені печаткою відділу кадрів, яка з пояснень представника відповідача, була захоплена та використовується незаконними збройними формуваннями та з цього приводу в газеті надано оголошення.

Також суд вважав, що позивач не надала будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір не отриманої заробітної плати, зокрема довідки бухгалтерії, розрахунковий лист чи копію платіжної відомості тощо, а приєднані до позову листи про нарахування заробітної плати не є належним доказом заборгованості, тому суд вважав, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності апеляційний суд вважає, що до такого висновку суд дійшов помилково, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно до наказу командира 2 ВГРЗ ОСОБА_3 від 16.05.2007 року № 49-к, ОСОБА_2 була прийнята на роботу телефоністом з укладенням контракту від 16.05.2007 року № 813.

Згідно наказу від 31.12.2014 року № 210-к, командира 2 ВГРЗ ОСОБА_3, вона була звільнена за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України з 02.01.2015 року з розірванням контракту від 09.10.2009 року № 277.

Відповідно до наказу державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості «По особовому складу» № 60-к від 22.05.2015 року, ОСОБА_3 командира Другого воєнізованого гірничорятувального загону звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (ст. 39 КЗпП України) 31 травня 2015 року, розірвавши з ним достроково контракт від 25.10.2002 року № 2.

Оскільки станом на 31 грудня 2014 року ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з 2 ВГРЗ, займав посаду начальника загону, то мав повноваження щодо приймання та звільнення працівників з роботи. Дані обставини не заперечувалися представником відповідача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Посилання представника відповідача на те, що додані позивачем до матеріалів справи фотокопії наказів Другого воєнізованого гірничорятувального загону, контракту, та додаткових угод до контракту, завірені печаткою відділу кадрів, яка була захоплена та використовується незаконними збройними формуваннями, про що надано оголошення в газеті, і тому суд не може їх приймати, не заслуговують на увагу, оскільки представником відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечувався факт перебування позивача у трудових відносинах з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення, якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно п. 3 Тимчасового Порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

У зв'язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції та на виконання наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 28.10.2014 року № 764 «Про затвердження Положення про 2 ВГРЗ» 07.11.2014 року було проведено державну перереєстрацію 2 ВГРЗ за новим адресом: м. Лисичанськ, вул. Свердлова, 197.

Зміни щодо місця знаходження юридичної особи 2 ВГРЗ внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, що підтверджено витягом з цього реєстру.

Згідно наказу Другого воєнізованого гірничорятувального загону № 131 від 13 листопада 2014 року «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників 2 ВГРЗ», робітники 2 ВГРЗ повинні приступити до виконання своїх трудових обов'язків за новим місцем розташування загону: м. Лисичанськ, вул. Свердлова, 197, з 01.12.2014 року.

У відповідності до п. 10 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 1998 року № 794 роботодавці зобов'язані в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них.

В пункті 16 зазначеного вище Положення передбачено, що персональна облікова картка фізичної особи повинна мати таку структуру: 1) частина персональної облікової картки, де зберігаються анкетні дані про фізичну особу: 2) частина персональної облікової картки, що відображає сплату страхового збору (внесків) та стаж роботи фізичної особи: ідентифікаційний номер роботодавця; рік, за який внесено відомості; тривалість трудової або іншої діяльності, яка зараховується до стажу роботи; сума заробітку (доходу), на який нараховується страховий збір (внески) на пенсійне страхування (помісячно); розмір страхового збору (внесків) на пенсійне страхування за відповідний місяць; відомості, які підтверджують наявність особливих умов праці, які дають право на пенсію на пільгових умовах; 3) частина персональної облікової картки, що відображає нарахування, сплату пенсії фізичній особі та надані їй соціальні послуги.

Так, відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу, наданої управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, які були витребувані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції за клопотанням представника відповідача, страхувальником ОСОБА_2, в період з серпня 2014 року по січень 2015 року є Другий воєнізований гірничорятувальний загін, яким позивачу була нарахована заробітна плата (без утримання податків, зборів та інших обов'язкових платежів): серпень 2014 року - 2093 грн. 05 коп.; вересень 2014 року - 2053 грн. 61 коп.; жовтень 2014 року - 801 грн. 46 коп.; листопад 2014 року - 1231 грн. 24 коп., грудень 2014 року - 2086 грн. 08 коп.

У графі «позначка про сплату страхових внесків» за період серпень 2014 року по грудень 2014 року зазначено «так», що свідчить про сплату страхових внесків в цей період.

Згідно інформації, наданої державною податковою інспекцією у м. Лисичанську від 28.03.2016 року № 2624/1209/1302, Другий воєнізований гірничорятувальний загін знаходиться на обліку в ДПІ у м. Лисичанську як платник податків за основним місцем обліку з 25 листопада 2014 року. Згідно щомісячних звітів за формою Д 4 «Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів» суми нарахованої заробітної плати ОСОБА_2 складають: листопад 2014 року - 1231,24 грн., грудень 2014 року - 2086,08 грн.

Відповідачем не було надано до суду офіційних документів ні про невихід позивача на роботу протягом з серпня 2014 року по грудень 2014 року (табель обліку робочого часу), ні про наявність заборгованості по заробітній платі за цей період, ні про відсутність такої заборгованості.

Отже, належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини щодо нарахування позивачу в період з серпня 2014 року по грудень 2014 року заробітної плати, так і її розмір, зазначений в індивідуальній відомості про застраховану особу та в інформації державної податкової інспекції у м. Лисичанську, відповідачем суду надано не було.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач у спірний період перебувала у трудових відносинах з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном, оскільки витяг з персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб - Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_2 та повідомлення Державної податкової інспекції у м. Лисичанську про нарахування ОСОБА_2 заробітної плати - згідно щомісячних звітів за формою Д 4 «Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів» є достатнім доказом наявності трудових відносин сторін.

Посилання представника відповідача на те, що позивач не перемістилася разом з установою не підтверджені ніякими доказами, а навпаки спростовуються зазначеними вище доказами.

Таким чином, ОСОБА_2 з 16.05.2007 року по 02.01.2015 року перебувала у трудових відносинах з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном, працювала на посаді телефоніста та їй за період серпень - грудень 2014 року нараховувалася заробітна плата.

Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі Другого воєнізованого гірничорятувального загону перед ОСОБА_2 за період з 01.08.2014 року по 31.12.2014 року, колегія суддів виходить з того, що відповідно до статті 110 КЗпП України, статті 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належить до періоду, за який проводиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Позивачем до позовної заяви додані повідомлення (табулеграми) щодо нарахованої заробітної плати, у відповідності до положень ст. 110 КЗпП України, за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року та в яких зазначені суми нарахованої заробітної плати та суми відрахувань: серпень 2014 року - 2093 грн. 05 коп.; вересень 2014 року - 2053 грн. 61 коп.; жовтень 2014 року - 801 грн. 46 коп.; листопад 2014 року - 1231 грн. 24 коп., грудень 2014 року - 2086 грн. 08 коп.

Отже суми заробітної плати, які були нараховані Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном позивачу за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року та зазначені в повідомленнях (табулеграмах) є тотожними сумам, зазначеним в індивідуальній відомості про застраховану особу, наданій управлінням Пенсійного Фонду України в м. Лисичанську Луганської області.

Посилання представника відповідача на те, що первинна бухгалтерська документація, документація відділу кадрів залишилася у адміністративних будівлях в м. Стаханові, де дислокувався 2 ВГРЗ, а на теперішній час на території цього населеного пункту органи державної вдали не здійснюють свої повноваження, тому надані позивачем розрахункові листки не можуть вважатися доказом не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно п. 9 «Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування», яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 1998 р. № 794, роботодавці мають право доповнювати та уточнювати подані до уповноваженого органу відомості про фізичну особу відповідно до законодавства.

Відповідно до частини 5 ст. 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» зміни та уточнення вносяться до відомостей реєстру застрахованих осіб у порядку, встановленому Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Відповідно до пункту 3 розділу II «Формування даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру» Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 р. № 10-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 8 липня 2014 р. за № 785/25562), дані до реєстру застрахованих осіб, зміни та уточнення до них вносяться на підставі: звітності, що подається страхувальниками до органів доходів і зборів та передається до Пенсійного фонду України в порядку міжвідомчого обміну інформацією; відомостей, що надходять з інших джерел, визначених статтею 18 Закону.

Індивідуальні відомості про застраховану особу, надані управлінням Пенсійного Фонду України в м. Лисичанську Луганської області стосовно позивача до суду апеляційної інстанції в березні 2016 року. Однак відповідачем в період з 07.11.2014 року, тобто з моменту зміни 2 ВГРЗ юридичної адреси та переміщення робітників на контрольовану територію, по 27 квітня 2016 року на час розгляду справи апеляційним судом, зміни та уточнення до даних реєстру застрахованих осіб, а саме ОСОБА_2 не вносилися, що підтверджується показами головного бухгалтера ОСОБА_4, а тому підстави вважати відомості персоніфікованого обліку недостовірними відсутні.

В період з серпня 2014 року по грудень 2014 року позивачу до виплати підлягало: серпень 2014 року - 631 грн. 71 коп.; вересень 2014 року - 1631 грн. 39 коп.; жовтень 2014 року - 728 грн. 04 коп.; листопад 2014 року - 1069 грн. 45 коп., грудень 2014 року - 1718 грн. 90 коп. Ці обставини не заперечувалися головним бухгалтером 2 ВГРЗ ОСОБА_4, яка була допитана в якості свідка, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Отже, відповідачем не зважаючи на вимоги ст. 60 ЦПК України про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, не були зазначені як обставини, так і не надані належні та допустимі докази на підтвердження факту виплати позивачу заробітної плати за період з серпеня 2014 року по грудень 2014 рік.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

В суді апеляційної інстанції представнику відповідача роз'яснювалися положення ч.4 ст. 10 ЦПК України, однак будь-яких клопотань про витребування доказів на підтвердження факту виплати заробітної плати за спірний період останнім не заявлялося.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати відповідно до статті 309 ЦПК України та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити, стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2014 року по грудень 2014 рік в сумі 5779 грн. 49 коп.

Оскільки при зверненні до суду з апеляційною скаргою позивач звільнений від сплати судового збору, апеляційна скарга задоволена, тому у відповідності до статті 88 ЦПК України з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області, ~

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 18 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати задовольнити.

Стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону, ідентифікаційний код юридичною особи 00159367, місцезнаходження: Луганська область, місто Лисичанськ, вул. Свердлова, буд. 197 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 5779 грн. 49 коп.

Стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді: