Справа № 285/4402/15-ц
провадження № 2/0285/353/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.04.2016 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., за участі секретаря судового засідання Сарган О.А. та осіб, які беруть участь у справі:

представника позивача: ОСОБА_1, відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд

ВСТАНОВИВ:

02.12.2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку в селі Лучиця Новоград-Волинського району Житомирської області від 15.05.1984 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він постійно проживав у будинку за адресою: вул. Центральна, 24, с. Лучиця, Новоград-Волинського району, Житомирської області. Вказаний будинок разом із господарськими будівлями належав його покійному батькові ОСОБА_8, який помер 01.01.2008 року. У липні 2014 року позивач дізнався про існування договору купівлі-продажу, згідно якого 15.05.1984 року ОСОБА_6 продав цей будинок ОСОБА_7 У звязку з тим, що цей будинок згідно погосподарських книг належить його батьку, спірний договір порушує його право на спадкування, просить визнати вищевказаний договір недійсним, оскільки при укладенні спірної угоди не були дотримані вимоги пунктів 62 та 63 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 31 жовтня 1975 року, а саме: при посвідченні цієї угоди не була отримана згода всіх членів колгоспного двору, а також відсутнє рішення загальних зборів членів колгоспу про збереження повністю або частково присадибної земельної ділянки за набувачем будинку з визначенням її розміру.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Залишив судове засідання, подавши клопотання про продовження розгляду справи за його відсутності.

ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність. Пояснили, що 15.05.1984 року ОСОБА_6 продав вищезазначений будинок ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7). Погосподарські книги Лучицької сільської ради містять записи про те, що батько позивача ОСОБА_8 зареєстрований у будинку з 1986 року через два роки після укладання оспорю ванного договору. Дана особа був братом ОСОБА_2 і вона дозволила йому з сином проживати в будинку, оскільки сама вона переїхала проживати до м. Києва. Право власності вона не передавала і, незалежно від факту реєстрації ОСОБА_8 у по господарській книзі, вона залишається єдиним власником будинку. Крім того, посилалась на безпідставне внесення змін до погосподарських книг посадовими особами Лучицької сільської ради в інтересах позивача.

Відповідач ОСОБА_3 також заперечувала проти позову. Пояснила, що спірний будинок був збудований її чоловіком ОСОБА_6 у 1960-х роках та проданий у 1984 році ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7) у звязку з виїздом родини на проживання в іншу місцевість. ОСОБА_8 жодного відношення до будівництва будинку не мав і поселився в ньому з дозволу нового власника. Вважає позов безпідставним, оскільки сам по собі факт вибуття ОСОБА_6 на тимчасове проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, не припиняє право власності останнього на спірний житловий будинок. Зміна сімєю ОСОБА_6 місця проживання була зумовлена необхідністю здійснення догляду за членом їхньої родини, проте вказаний житловий будинок протягом періоду з 1978 року по 1984 рік рахувався за ОСОБА_6 Будь-якого житла в с. Устя за ним не зареєстровано.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі та давши їм належну оцінку, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Позивач оскаржує дійсність правочину купівлі-продажу житлового будинку від 15.05.1984 року з підстав недотримання нотаріальної форми та відсутності у продавця права власності на продане майно.

Згідно ч. 3 п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 227 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року було встановлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Крім того, такий договір підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Суду надано примірник спірного договору, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 44).

Крім того, суду надано дублікат того ж договору, копія якого також долучено до матеріалів справи (а.с. 6)

Згідно договору ОСОБА_6, житель ІНФОРМАЦІЯ_2, з однієї сторони і ОСОБА_9, жителька села Лучиця Новоград-Волинського району склали договір, за яким ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_7 купила належний ОСОБА_6 на праві особистої власності будинок, що знаходиться в с. Лучиця, жилою площею 20 кв.м.

Зазначений договір було нотаріально посвідчений виконкомом Лучицької сільської ради та зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під №6.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону Української РСР «Про державний нотаріат» від 25.12.1974 року N 3377-VIII, який діяв на час укладання спірного договору, встановлено, що у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сторонами договору дотримано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення та реєстрації договору виконавчим комітетом місцевої ради.

Суд визнає безпідставним посилання позивача на п. 62, 63 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції УРСР наказом від 31 жовтня 1975 р. N 45/5, щодо необхідності письмової згоди на відчуження жилого будинку всіх членів колгоспного (одноосібного селянського) двору, які досягли 16 років, оскільки з договору вбачається, що продавець був єдиним власником будинку. Крім того, суду не надано доказів відношення будинку до будь-якого колективного сільського господарства.

Згідно примітки до даного пункту 62 Інструкції питання вирішується стосовно до статті 124 Цивільного кодексу УРСР, яка регулювала питання виходу одного або кількох членів колгоспного двору з його складу.

Так само безпідставним є посилання позивача на відсутність рішення загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених), письмової згоди адміністрації радгоспу або іншого сільськогосподарського підприємства, організації і установи про збереження повністю або частково присадибної ділянки за набувачем будинку з визначенням її розміру, оскільки п. 62 вищезазначеної Інструкції вказує на необхідність такої згоди лише у випадку відчуження жилого будинку, розташованого на землі, закріпленій за колгоспом, радгоспом або іншим сільськогосподарським підприємством, організацією, установою.

Суду не надано доказів щодо відповідного правового статусу земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок.

Крім того, земельна ділянка не була предметом правочину і чинне на той час законодавство не повязувало право власності на будинок з правом на землю.

Посилання позивача на порушення ст. 134 ЦК УРСР щодо необхідності відведення земельної ділянки, як умови відчуження жилого будинку, суд визнає безпідставним, оскільки така редакція ст. 134 ЦК УРСР зявилась лише у 1985 році на підставі Указу Президії Верховної Ради УРСР «Про внесення змін і доповнень до Цивільного кодексу Української РСР та деяких інших законодавчих актів Української РСР» № 278-XI від 20 травня 1985 року, тобто після укладання договору.

Суд також зазначає, що недотримання порядку погодження правочину могло бути оскаржено лише особами, які були субєктами такого погодження (члени колгоспного двору, або колективні сільгосппідприємства - якщо продане майно мало відповідний статус), і лише у випадку порушення їх прав таким правочином.

У спірному договорі зазначено, що житловий будинок належить ОСОБА_6. на підставі запису в погосподарській книзі за №178.

Позивач та відповідач в обґрунтування своїх вимог та заперечень посилались на зміст погосподарських книг сільської ради.

Судом розяснено сторонам право заявити клопотання про витребування погосподарських книг для огляду в судовому засіданні, але сторони заперечували проти дослідження таких доказів, посилаючись на те, що для розгляду справи достатньо довідок виконавчого комітету сільської ради. Крім того, посилались на встановлення змісту записів судовим рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 27.08.2015 року у справі №285/3512/14-ц по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу (а.с. 33-34).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З і змісту наданого рішення Апеляційного суду Житомирської області від 27.08.2015 року у справі №285/3512/14-ц вбачається наступне.

В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок №24 по вул. Центральній в с. Лучиця Новоград-Волинського району Житомирської області належав ОСОБА_6

У погосподарській книзі №2 за 1977-1979 роки головою господарства зазначений ОСОБА_6, особовий рахунок №177, тип двору вказаний як робочий. Також погосподарська книга містить інформацію про те, що 20 липня 1978 року ОСОБА_6 разом із сімєю вибув до с. Устя.

Зміст погосподарських книг за 1980-1985 роки свідчить про те, що головою господарства була ОСОБА_10

В подальшому, з 1986 року, головою господарства зазначений батько позивача ОСОБА_8, який помер 1 січня 2008 року. У спірному житловому будинку з 1986 року також зареєстрований та проживає позивач.

Фактично прийнявши спадщину після смерті свого батька, позивач у березні 2014 року звернувся до приватного нотаріуса Новоград-Волинського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, постановою від 10 квітня 2014 року йому відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії у звязку з відсутністю документа, який підтверджує право власності спадкодавця на спірний житловий будинок.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 16 вересня 2014 року ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позову до територіальної громади в особі Лучицької сільської ради про визнання права власності на даний житловий будинок. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що власником зазначеного житлового будинку з 1984 року є ОСОБА_2

У задоволенні позову по справі №285/3512/14-ц відмовлено у звязку з тим, що до участі у справі не було залучено правонаступника сторони продавця у спірному договорі ОСОБА_6

У якості доказу в даній справі позивачем надано довідки виконавчого комітету Лучицької сільської ради Новоград-Волинського району, видані на підставі погосподарських книг.

Згідно довідки виконкому № 637 від 29.09.2014 року за ОСОБА_6 рахувався жилий будинок за адресою: вул. Центральна, 24, с. Лучиця. 20.07.1978 року ОСОБА_6 разом із сімєю вибув з господарства в с. Устє, Рівненської області (а.с. 27).

Згідно довідки виконкому Лучицької сільської ради № 636 від 29.09.2014 року встановлено, що у період з 1978 року по 1984 рік спірний будинок рахувався за ОСОБА_10 (а.с. 29)

Згідно довідки виконкому Лучицької сільської ради № 638 від 29.09.2014 року відповідач ОСОБА_2 у 1985 році вибула до м. Києва (а.с. 27).

15.05.1984 року ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу будинку в с. Лучиця. Договір не містить точну адресу будинку (назва вулиці, номер будинку). Оскільки сторони визнають факт, що предметом договору є саме жилий будинок за адресою: вул. Центральна, 24, с. Лучиця, а також з урахуванням записів у погосподарських книгах, суд визнає встановленим, що предметом правочину був саме будинок за вищевказаною адресою.

Наданими доказами підтверджується та сторонами не заперечується, що першим власником будинку був ОСОБА_6

Будь-яких інших правовстановлюючих документів, які б підтверджували перехід права власності від ОСОБА_6 до інших осіб, крім спірного договору, суду не надано.

Законодавство СРСР та УРСР не передбачало можливість зміни або припинення права власності на майно внаслідок факту зміни місця проживання особи.

Згідно чинного законодавства України, вибуття власника будинку на постійне місце проживання до іншого населеного пункту також не припиняє право власності.

Зі змісту договору вбачається, що виконавчому комітету Лучицької сільської ради в момент посвідчення та реєстрації правочину було відомо про місце проживання продавця у с. Устя Корецького району Рівненської області. За таких обставин, ОСОБА_6 на момент вчинення правочину не міг бути членом колгоспного двору на території села Лучиця. Отже, його право власності не було повязано з членством у колгоспі, а було правом особистої приватної власності.

Слід також зробити висновок, що орган реєстрації правочину не мав відомостей про перехід права власності на будинок до будь-яких інших осіб.

Посилання позивача на факт реєстрації у погосподарських книгах інформації про проживання в будинку ОСОБА_8 з 1986 року до дня смерті не доводить виникнення у нього права власності на будинок за відсутності належних правовстановлюючих документів про перехід до нього права власності.

Погосподарські книги не були правовстановлюючими документами, та є лише документами статистичного обліку громадян, на підставі яких, за відсутності інших доказів, суд може визнати право власності на нерухоме майно за особами, зазначеними в них.

За наявності належним чином оформленого правовстановлюючого документа, яким є наданий суду договір купівлі-продажу, записи у погосподарських книгах лише підтверджують факт реєстрації позивача та його батька-спадкодавця у даному житловому будинку, проте не можуть свідчити про набуття ним права власності на це майно.

Розбіжність у розмірі площі будинку, що зазначена у спірному договорі та наданому технічному паспорті від 14.03.2014 року, на думку суду, не впливає на дійсність спірного правочину, оскільки позивачем не доведено час виникнення такої розбіжності, а зміна технічних характеристик обєкту нерухомості, що виникла після укладення правочину не впливає на правовідносини, що існували на момент його укладання.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про недійсність спірного правочину.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірний договір не суперечить законодавству, яке діяло на час його укладання, та не порушує права позивача.

На підставі вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у випадку відмови у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі оскарження за результатами апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 15.04.2016 року.

Суддя: А.В. Помогаєв