У х в а л а

іменем україни

02 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», про визнання наказу незаконним та його призупинення, визнання дій щодо відсторонення від роботи незаконними, стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати наказ директора Регіонального управління з експлуатації каналу Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (далі - РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу») від 25 вересня 2014 року таким, що станом на 01 грудня 2014 року не відповідає вимогам ст. 43 Конституції України та ст. 153 КЗпП України та призупинити його дію; визнати незаконними дії відповідача щодо відсторонення його від роботи з 22 грудня 2014 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час фактичного відсторонення від роботи у період з 22 грудня 2014 року по 01 вересня 2015 року в сумі 44 625 грн; зобов'язати КП «Компанія «Вода Донбасу», на час проведення антитерористичної операції на території Донецької області, забезпечити його робочим місцем, згідно із посадою за місцезнаходженням підприємства.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що з січня 1995 року він займав посаду керівника служби програмного та комп'ютерного забезпечення РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу», що розташоване за адресою: вул. Академіка Павлова, 31 у м. Горлівка Донецької області, тобто на території проведення антитерористичної операції.

З метою забезпечення безпеки працівників підприємства, директором РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» 28 липня 2014 року було видано наказ, відповідно до якого з 28 липня 2014 року і до особливого розпорядження робочі дні для працівників підприємства, які не мають можливості вийти на роботу, вважати простоєм який виник внаслідок ситуації небезпечної для життя та здоров'я робітників не за їх провиною. За час простою за робітниками, які не мають можливості вийти на роботу, зберігатиметься середній заробіток.

29 липня 2014 року позивач був вимушений виїхати до м. Слов'янська Донецької області до поліпшення ситуації у м. Горлівка Донецької області.

В подальшому наказом директора РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» від 25 вересня 2014 року скасована дія наказу від 28 липня 2014 року. Робітникам підприємства рекомендовано приступити до виконання своїх обов'язків відповідно до трудового законодавства починаючи з 29 вересня 2014 року. В табелях обліку робочого часу, робітникам, які не приступили до роботи буде проставлена неявка за невстановлених причин та питання про оплату праці буде вирішуватись після встановлення причин невиходу відповідних працівників на роботу.

22 грудня 2014 року позивач звернувся до РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» із заявою про надання згоди на виконання його посадових обов'язків в режимі віддаленого доступу на базі Слов'янського регіонального виробничого управління КП «Компанія «Вода Донбасу», у задоволенні якої йому було відмовлено у зв'язку із тим, що його робоче місце знаходиться за місцем розташування підприємства у м. Горлівка, при цьому зазначено, що на час його відсутності підприємство вимушено прийняти на його посаду іншого працівника.

Посилаючись на те, що своїми діями відповідач порушив його право на працю, фактично відсторонив його від роботи та припинив нарахування заробітної плати, просив позов задовольнити.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив з того, що за результатами розгляду позовних вимог в частині визнання незаконним наказу від 25 вересня 2014 року та забезпечення позивача робочим місцем згідно із його посадою Слов'янським міськрайонним судом Донецької області було ухвалено рішення від 31 березня 2015 року про відмову у задоволенні вказаних вимог, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2015 року.

Таким чином судами встановлено, що наказ РУЕК КП «Комапнія «Вода Донбасу» від 25 вересня 2015 року є законним, а підстави для забезпечення позивача робочим місцем у м. Слов'янську Донецької області відсутні, а отже вказані обставини за положеннями ст. 61 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання незаконними дії відповідача щодо відсторонення ОСОБА_5 від роботи з 22 грудня 2014 року та стягнення на його користь середнього заробітку за час фактичного відсторонення від роботи, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідач не чинить перешкод позивачу у виконанні ним трудових обов'язків, оскільки останній відмовляється від їх виконання з особистих причин, що не може вважатися відстороненням від роботи в розумінні ст. 46 КЗпП України, на яку ОСОБА_5 посилався при зверненні до суду із указаним позовом.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова