АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження 22-ц/796/1841/2016 Доповідач - Музичко С.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року колегія суддів cудової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі головуючого судді Музичко С.Г.

суддів Саліхова В.В., Шкоріної О.І.,

при секретарі Гладченко Ю.І.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника відповідача Мартинюка Є.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» «Хрещатик» про захист прав споживача шляхом стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 09.04.2015 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2 укладено договір банківського вкладу «Енергія весни» №221D-587510, згідно з яким позивач вніс на власний рахунок кошти у розмірі 50 000 грн. на строк зберігання до 09.07.2015 року зі сплатою відсотків з розрахунку 24% річних.

З виписки особового рахунку слідує, що за період з 09.04.2015 року до 09.07.2015 року позивачу були нараховані відсотки 2 958,90 грн., виплачено 2 322,73 грн., при цьому, утримано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 20% та військовий збір у розмірі 1,5%. Сума утриманих коштів складає 636,17 гривень.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 ставив перед судом питання про повернення незаконно утриманих банком коштів у розмірі 636 грн. 17 коп., як податку на доходи фізичних осіб та військового збору з його доходів у вигляді процентів по депозитному договору № 26068164 оскільки у Законі України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо пасивних доходів» за № 1588-V1I від 04 липня 2014 року, відсутні норми щодо особливого порядку введення в дію нових податків, впроваджених цим Законом, тому на дату нарахування відповідачем та видачі позивачу коштів, не витримано термін, зазначений в ст. 4.1.9. Податкового Кодексу України, а тому відповідач, при неоднозначному (множинне) трактуванні прав та обов'язків позивача як платника податків, повинен був керуватися ст.4.1.4. Зазначеного Кодексу.

Проте суд встановив , що такі вимоги позивача не грунтуються на нормах законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 4.1.9 п. 4.1 ст.4 Податкового Кодексу України податкове законодавство грунтується на такому принципі, як стабільність.

Пунктом 7.3 ст. 7 ПКУ визначений порядок внесення змін до Кодексу, який передбачає, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Законом України від 04.07.2014 №1588 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо пасивних доходів» внесено зміни до Кодексу в частині оподаткування процентів, які відповідно до п.п. 14.1. 268 п.14.1 ст. 14 ПКУ є пасивними доходами.

02 серпня 2014 року в офіційному друкованому виданні газеті «Голос України N 146» був опублікований Закон України № 1588 від 04.07.2014 року. Відповідно до п.п. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються пасивні доходи (крім визначених у п.п. 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 Кодексу).

Особливості нарахування (виплати) та оподаткування окремих видів доходів, зокрема процентів, визначено п. 170.4 ст. 170 ПКУ.

Згідно з п.п. 170.4.1 ст. 170 ПКУ податковим агентом платника податку під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, застосовуючи ставку податку, визначену ст. 167 ПКУ.

Згідно з Законом України від 28.12.2014 №71 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності з 01.01.2015 року, для пасивних доходів у вигляді процентів на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок ставка податку до бази оподаткування з 01.01.2015 року застосовується у розмірі 20 відсотків.

Враховуючи, що з 02.08.2014 року доходи платника податку у вигляді процентів є базою для оподаткування податком на доходи фізичних осіб, а також враховуючи особливості нарахування (виплати) доходу у вигляді процентів, визначені Податковим кодексом України, банк, виконуючи обов'язки податкового агента при нарахуванні (виплаті) на користь позивача доходу у вигляді процентів на вкладний (депозитний) банківський рахунок, керуючись п.п. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164, ст.167 та п. 170.4 ст. 170 ПКУ, правомірно, з дотриманням вимог чинного законодавства, утримав податок на доходи фізичних осіб.

З 02.08.2014 року Банк, як податковий агент у своїй діяльності правомірно керувався положеннями Податкового кодексу, з урахуванням змін, внесених Законом України № 1588, та здійснив утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів позивача у вигляді процентів у розмірі 636,17 гривень.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 2 436 грн., то суд встановив наступне.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає зокрема у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи

Згідно роз'яснень у п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.

Зі змісту ч. 1 ст. 611 ЦК України убачається, що відшкодування моральної шкоди можливе, лише у разі, якщо це передбачено умовами договору або законом.

Умовами договору про банківський вклад не передбачено, що ОСОБА_2 має право на відшкодування моральної шкоди.

Діючим законодавством не передбачено право на відшкодування моральної шкоди із правовідносин, що виникають із договірних зобов'язань.

Таким чином, за спірними правовідносинами у ОСОБА_2 не виникає права на відшкодування моральної шкоди.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновки суду відповідають цим обставинам та положенням матеріального закону, які вірно застосував суд.

Доводи позивача щодо ігнорування відповідачем підпункту 4.1.9. статті 4 Податкового кодексу України, яким встановлено, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки, колегія суддів не приймає, виходячи з наступного.

Відповідно до висновків Конституційного суду України, викладених у рішенні у спра № 1-7/99 від 9 лютого 1999 року за конституційним зверненням Національного бан: України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституї України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів): «дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце».

Оскільки у перехідних та прикінцевих положеннях Закону України № 71-VIII відсутні посилання щодо введення окремих норм закону в дію після офіційнного опублікування закону та набрання ним законної сили, вказаний закон є обов'язковим до застосування.

Суд правильно виходив з наявності колізії між нормами податкового законодавства, оскільки, при цьому, застосовується нормативно-правовий акт, виданий пізніше у часі, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано застосував до спірних правовідносин саме положення Закону України № 71-VIII,оскільки вони є чинними, не скасованими такими що кореспондуються з нормами бюджетного законодавства.

Суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Суд при винесенні рішення правильно застосував норми матеріально процесуального права, а тому колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу.

На підставі викладеного та керуючись ст..ст. 303,307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :

7 61 АСЕД 'V
Апеляційний суд міс