ухвала

іменем України

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних збитків і трьох відсотків річних у зв'язку із невиконанням грошового зобов'язання, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року задоволено частково його позов до ОСОБА_4 та стягнуто з останньої на його користь компенсацію за 1/2 частини у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 в розмірі 225 400 грн. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2013 року з ОСОБА_4 стягнуто на його користь компенсацію вартості належної йому 1/2 частини у спільній частковій власності зазначеної квартири у розмірі 225 400 грн, припинивши право власності ОСОБА_3 на вказану вище частину та визнавши за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини цієї квартири. На виконання вказаного судового рішення 10 січня 2014 року видано виконавчий лист та 05 лютого 2014 року відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження. Проте відповідач судове рішення не виконує, грошові кошти йому не повертає, у зв'язку із чим за час прострочення виконання нею грошового зобов'язання сума стягнення збільшилася на інфляційні втрати у розмірі 174 335 грн 06 коп., 3 % річних -11 002 грн 24 коп., які позивач, керуючись ст. ст. 15, 16, 509, 526, 599, 623, 625 ЦК України, просив стягнути на його користь з ОСОБА_4

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 рокупозов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 174 335 грн 06 коп., 3 % - 11 002 грн 24 коп. за невиконання грошового зобов'язання, а всього 185 337 грн 30 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року змінено в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційних втрат, зменшивши суму з 174 335 грн 06 коп. до 170 285 грн 19 коп., а загальну суму стягнення за невиконання грошового зобов'язання з 185 337 грн 30 коп. до 181 287 грн 43 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та стягнуто з останньої на користь позивача майнову компенсацію за 1/2 частини у спільній частковій власності, а саме: квартири АДРЕСА_1, в розмірі 225 400 грн (а. с. 8-10).

Рішенням апеляційний суд м. Києва від 05 грудня 2013 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року змінено та викладено резолютивну частину рішення в наступній редакцій: «Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 майнову компенсацію вартості його 1/2 частини у спільній частковій власності, а саме квартири: № АДРЕСА_1, в розмірі 225 400 грн, припинивши право власності ОСОБА_3 на неї та визнавши за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 (а. с. 12-14).

На виконання вказаного судового рішення 10 січня 2014 року було видано виконавчий лист, на виконання якого 05 лютого 2014 року відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження (а. с. 11).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 509, 526, 599 ЦК України, дійшов висновку про те, що за рішенням суду між сторонами виникло грошове зобов'язання, яке боржником не виконується, тому є підстави для стягнення штрафних санкцій на підставі ст. 625 ЦК України.

Із такими висновками погодився й апеляційний суд, при цьому дійшов висновку про зменшення розміру стягуваних сум, виходячи із неправильності наданого позивачем розрахунку.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК Українина вищевикладені положення законодавства уваги не звернув, фактичних обставин справи щодо заявлених вимог не з'ясував, зокрема, поза увагою суду залишилося те, що у даній справі спір виник у зв'язку із тривалим невиконанням рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 майнової компенсації за частку у спільному частковому майні відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України.

Таким чином, судом першої інстанції не перевірено, чи можуть бути застосовані до спірних правовідносини положення, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, а саме ст. 625 ЦК України.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені вимоги законодавства уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не спростував, обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не з'ясував, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

І.К. Парінова