Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1063/16-ц
Провадження №: 2/332/631/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2016 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Мєркулової Л.О.

при секретарі Попазовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат" про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг № 250 від 03 січня 2014 р., укладеного між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Запорізький титано-магнієвий комбінат та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Юридична компанія АВРК, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат" (ТОВ ЗТМК), про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг № 250 від 03.01.2014р., укладеного між Відповідачем та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Юридична компанія АВРК. В позові заявив учасником судового процесу у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Юридична компанія АВРК. Суд визнав ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Юридична компанія АВРК третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Відповідача.

У своєму позові та у судовому засіданні позивач пояснила, що 14 січня 2016 р. звернулася до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат" з листом, в якому запропонувала відповідачеві укласти з позивачем договір про надання правової допомоги. Позивач отримала лист від відповідача, в якому йому було відмовлено у укладенні договору про надання правової допомоги загальною вартістю 201 000,00 грн. з підстав того, що відповідно до вимог Закону України Про здійснення державних закупівель 10.04.2014р. № 1197-VII для укладення договорів про надання послуг, вартість яких перевищує 200 тисяч гривень, необхідно здійснити державні закупівлі (провести конкурсні торги) та тільки у разі визнання адвоката ОСОБА_1 переможцем процедури закупівлі укласти договір на закупівлю.

В своїй відповіді, викладеній у листі № 25/02-125 від 20 січня 2016 року відповідачем було зазначено, що на момент отримання листа позивача ОСОБА_2 отримує юридичні послуги згідно договору про надання юридичних послуг № 250 від 03.01.2014р., укладеного між ТОВ ЗТМК та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Юридична компанія АВРК з ціною договору 25 000 гривень щомісяця та строком дії до 31.12.2016 р.

Позивач вважає, що при прийнятті рішення про відмову в укладенні договору відповідачем не було враховано вимоги абз. 1 пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України Про здійснення державних закупівель від 10.04.2014р. № 1197-VII, в якому дається визначення терміну замовник, а також положення листа-роз'яснення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23.05.2014р. № 3302-05/16629-03 Щодо Закону України "Про здійснення державних закупівель" від 10.04.2014р. N 1197-VII.

За результатами аналізу вищенаведених норм Закону України Про здійснення державних закупівель від 10.04.2014 року № 1197-VII позивач зазначив, що ТОВ ЗТМК є замовником у розумінні вказаного Закону, оскільки забезпечує потреби держави не на промисловій чи комерційній основі, що визначено державною часткою в статутному капіталі, яка перевищує 50%, та оскільки орган державної влади Фонд державного майна України - володіє більшістю голосів у вищому органі управління товариства.

Згідно умов договору про надання юридичних послуг № 250 від 03.01.2014р., укладеного відповідачем з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Юридична компанія АВРК його вартість на рік становить 300 000,00 грн. (25 000 х 12 = 300 000).

Відповідно до абз. 1 частини 1 статті 2 Закону України Про здійснення державних закупівель від 10.04.2014р. № 1197-VII він застосовується до всіх закупівель товарів, робіт та послуг за умови, якщо вартість закупівлі товарів, послуг дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1 мільйон 500 тисяч гривень.

Тому, позивач вважає, що відповідач повинен був провести державні закупівлі (конкурсні торги) із застосуванням процедур, передбачених ст. 12 цього Закону.

На думку позивача, відповідачем порушені законні права та інтереси позивача, що виразилося у наступному:

По-перше, уразі дотримання відповідачем принципів здійснення закупівель, передбачених ст. 3 вищенаведеного Закону, а саме: добросовісної конкуренції серед учасників; максимальної економії та ефективності; відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель; недискримінації учасників; об'єктивної та неупередженої оцінки пропозицій конкурсних торгів; свободи надання послуг, він мав би беззаперечні переваги перед іншими учасниками конкурсних торгів (за результатами їх проведення) - в вартості послуг, його кваліфікації адвоката, можливостях застосування його досвіду та прав, наданих Законом України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 5.07.2012р. № 5076-VI, можливості Відповідача на отримання послуг за своїм місцезнаходженням. Крім того, Позивач відповідає кваліфікаційним критеріям, визначеним ст. 16 Закону України Про здійснення державних закупівель.

Таким чином, позивач вважає, що могла би скористатися своїм законним правом прийняти участь у конкурсних торгах та ймовірно була би визнана переможцем, з яким укладається договір про надання правової допомоги на більш економічно доцільних (конкурентних) засадах, ніж станом на теперішній час. Але не змогла здійснити свої законні права із-за неправомірних дій відповідача.

По-друге, зазначеними діями відповідач нібито порушив конституційний принцип рівності прав та свобод громадян та право позивача на працю, передбачені ст. 24, 43 Конституції України, оскільки громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, та кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає.

Позивач зазначила, що дії відповідача щодо відмови у вказаний спосіб, а саме з підстав того, що для укладення з нею договору про надання правової допомоги необхідно виконати дії передбачені Законом України Про здійснення державних закупівель, а натомість одночасне отримання відповідачем юридичних послуг, наданих третіми особами, незаконні. Законодавство відповідачем застосується вибірково, що в свою чергу є протиправним.

У зв'язку із вищенаведеним, оскільки договір про надання юридичних послуг № 250 від 03.01.2014р. укладений між Відповідачем та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Юридична компанія АВРК з порушенням Закону України Про здійснення державних закупівель 10.04.2014р. № 1197-VII, позивач вимагає визнати вказаний договір недійсним.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав. Суду надав письмові заперечення та пояснив, у січні 2016 року адвокат ОСОБА_1, що діє згідно свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № ЗП 001011 від 07.05.2014р. звернувся на адресу відповідача з листом № 4 від 14 січня 2016р. щодо надання юридичних послуг та укладення договору про надання правової допомоги, загальна вартість якого становить 201 000,00грн.

Відповідач листом №25/02-125 від 20 січня 2016р. повідомив позивача про відмову в укладенні договору про надання правової допомоги з причини необхідності проведення конкурсних торгів із застосуванням процедур та визначенням переможця згідно Закону України Про здійснення державних закупівель від 10.04.2014р. № 1197-VII.

Також, позивачу повідомлено, що відповідачем вже укладено 03 січня 2014 року договір №250 з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністюЮридична компанія АВРК, за яким останній надає правову допомогу. Розмір оплати за надання юридичних послуг складає 25 000 гривень щомісяця, а строк дії договору до 31 грудня 2016р.

Відповідач пояснив, що однією із загальних засад цивільного законодавства України є принцип свободи договору. Вищевказаний принцип виражається в тому, що сторони цивільних правовідносин самі визначають, укладати їм договір чи ні та з ким з партнерів вступати у договірні правовідносини, тобто вибір контрагента договору і вирішення питання про встановлення договірних відносин повинні вирішуватися вільно самими сторонами договору.

На підставі викладеного, вважає помилковими та безпідставними доводи позивача щодо порушення його прав та інтересів, передбачених статтями 24,43 Конституції України, так як відповідачем ніяким чином та не у який спосіб не порушені вимоги загальних засад цивільного законодавства та Конституції України.

Відповідач заперечує щодо існування підстав визнання недійсним договору про надання юридичних послуг № 250 від 03 січня 2014 р.

Посилаючись на законодавство й лист-роз'яснення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23.05.2014р. N 3302-05/16629-03 Щодо Закону України "Про здійснення державних закупівель" від 10.04.2014р. N 1197-VII відповідач зазначив, що заснований державою та недержавним учасником з метою задоволення загальних державних та приватних потреб, а саме здійснення діяльності з технічної модернізації виробництва та отримання прибутку за рахунок виробничої і підприємницької діяльності, ефективного управління майном та коштами ОСОБА_2, забезпечення потреб в продукції, роботах та послугах ОСОБА_2 на промисловій та комерційні основі. Отже, він не відповідає жодним елементам та ознакам, за якими суб'єкти належать до замовників у розумінні Закону України Про здійснення державних закупівель від 10.04.2014р. № 1197-VII та не повинен здійснювати закупівлю товарів, робіт і послуг з дотриманням вимог та вартісних меж, визначених Законом.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача, у судове засідання не з'явився, ніяких заяв, клопотань, пояснень та заперечень суду не надав, про місце та час проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Дослідивши докази по справі та вислухавши пояснення позивача, представника відповідача суд вважає, що позов адвоката ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У зв'язку із набранням чинності 20.04.2014р. Законом України "Про здійснення державних закупівель" від 10.04.2014 N 1197-VII (далі - Закон) Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономрозвитку) як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державних закупівель, повідомив листом-роз'ясненням від 23.05.2014р. N 3302-05/16629-03 Щодо Закону України "Про здійснення державних закупівель" від 10.04.2014р. N 1197-VII, що Закон встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Законом запроваджується новий функціональний підхід до визначення кола суб'єктів державних закупівель, придбання товарів, робіт і послуг якими здійснюється у порядку, установленому цим Законом. Водночас Мінекономрозвитку звернув увагу, що Закон не містить поняття "державні кошти".

Визначення поняття "замовники" наведено в пункті 9 частини 1 статті 1 Закону, згідно з яким замовниками є, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

Для застосування поняття "замовники" необхідно визначити елементи цього поняття та ознаки, за якими суб'єкти належать до замовників у розумінні Закону.

Потреби держави та територіальної громади в розумінні Закону потрібно розглядати в широкому значенні, оскільки такі потреби є поняттям динамічним та не охоплені нормативно-правовим визначенням.

Проте потреби держави та територіальної громади характеризуються тим, що для їх забезпечення держава або органи місцевого самоврядування приймають нормативно-правові акти, розпорядчі рішення, у яких фактично констатується обов'язок або функція державної інституції/місцевого самоврядування забезпечити певну функцію держави чи загальні потреби територіальної громади, серед яких є організація освіти, охорони здоров'я громадян, охорони громадського правопорядку тощо.

При цьому юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Тому, оскільки безпосередню участь держава бере у створенні юридичних осіб публічного права, які створюються з метою ефективного та раціонального використання державного і громадського майна, так як держава чи територіальні громади не можуть управляти належними їм цінностями, закріплюючи майно за окремими підприємствами, установами та організаціями, держава, територіальні громади як власники дозволяють їм управляти цим майном, розпоряджатися грошовими коштами, вступати від свого імені в різні правовідносини для реалізації певних інтересів та потреб держави чи територіальної громади.

Важливим елементом для розуміння поняття "замовник" у контексті Закону є спосіб, у який держава або органи місцевого самоврядування забезпечують свої потреби: на комерційній чи промисловій основі; на умовах, установлених рішеннями державних органів, які зобов'язують юридичних осіб забезпечувати державні чи громадські потреби в певний спосіб та на певних умовах.

З огляду на вищезазначене потрібно розмежовувати способи, якими забезпечуються потреби держави та територіальної громади.

Діяльність не є комерційною чи промисловою у разі якщо держава, підконтрольні їй організації при забезпеченні певної державної потреби керуються іншими мотивами, ніж прибутковість, водночас така діяльність не залежить від економічних ризиків і витрат на неї (оскільки держава визначила мету організації саме для здійснення такої діяльності та нормативно встановила спосіб, умови, ціни, тарифи тощо).

Натомість діяльність здійснюється на комерційній основі у випадках, коли потреби держави та територіальної громади забезпечуються на конкурентному ринку.

Різниця в забезпеченні потреб у вище перелічених випадках полягає в тому, що в першому випадку контрольовані державою інституції (організації) виконують публічні функції та зобов'язання перед державою чи громадою, установлені нормативно-правовими актами, розпорядчими рішеннями, статутами юридичних осіб, а не здійснюють таку діяльність на комерційній основі, де прибутковість є основною мотивацією.

Таким чином, у разі якщо потреби держави або територіальної громади забезпечуються не на комерційній чи промисловій основі, необхідно визначитись щодо наявності ознак, встановлених Законом.

Ознаку, передбачену абз. 2 пункту 9 частини 1 статті 1 Закону, згідно з яким юридична особа є одержувачем бюджетних коштів та уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, у межах такого фінансування, необхідно розглядати в контексті бюджетного законодавства, оскільки відповідно до пункту 38 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України одержувач бюджетних коштів - це суб'єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету.

Тобто у разі якщо юридичні особи та об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, є одержувачами бюджетних коштів, вони є замовниками в розумінні Закону.

Ознаку, передбачену абз. 3 пункту 9 частини 1 Закону, згідно з яким органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи, можна розглядати ґрунтуючись на положеннях Цивільного кодексу України та установчих документів юридичних осіб.

Органи або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону володіють більшістю голосів у вищому органі управління, виступають від її імені, при прийнятті рішень щодо всієї діяльності юридичної особи, голос яких є визначальним, діють в інтересах такої юридичної особи.

Тобто у разі якщо юридичні особи та їх об'єднання забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, та органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, або інші замовники, володіють більшістю голосів у вищому органі управління такої юридичної особи на підставі установчих документів або закону, вони вважаються замовниками в розумінні Закону.

Ознаку, передбачену абз. 4 пункту 9 частини 1 Закону, згідно з яким у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків, потрібно розглядати в контексті положень Господарського кодексу України, Цивільного кодексу та установчих документів юридичних осіб.

У разі якщо господарські організації та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, у статутному капіталі яких державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків, вони є замовниками у розумінні Закону.

Отже, замовниками, разом з органами державної влади та органами місцевого самоврядування є також юридичні особи та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави та територіальної громади у спосіб, що не є комерційною або промисловою діяльністю в умовах конкуренції та одночасно відповідають хоча б одній із передбачених Законом ознак, та мають здійснювати закупівлі товарів, робіт і послуг з дотриманням вимог Закону, керуючись вартісними межами, визначеними Законом.

Відповідно до статті 2 Господарського кодексу України учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Під господарською діяльністю у статті 3 Господарського кодексу України розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

Під організаційно-господарськими відносинами розуміються відносини, що складаються між суб'єктами господарювання та суб'єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.

Безпосередня участь держави, органів державної влади у господарській діяльності може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (стаття 8 Господарського кодексу України).

Держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої і зовнішньої політики. Суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів. Повноваження суб'єктів управління у державному секторі економіки - КМ України, міністерств, інших органів влади щодо суб'єктів господарювання визначаються законом. Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління. Правовий статус окремого суб'єкта господарювання у державному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до законів. Відносини органів управління з суб'єктами господарювання можуть здійснюватися відповідно закону на договірних засадах. Держава застосовує до суб'єктів господарювання у державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені законом, враховуючи особливості правового статусу даних суб'єктів (стаття 22 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 1 Закону України Про управління об'єктами державної власності від 21.09.2006р. N185-V (далі Закон N185-V) управління об'єктами державної власності - здійснення КМ України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Стаття 3 Закону N185-V визначає об'єкти управління державної власності, якими є, зокрема, корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій та державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів.

Стаття 7 Закону N185-V визначає, що Фонд державного майна України виступає від імені держави засновником господарських організацій, до статутних капіталів яких передається державне майно; щодо корпоративних прав держави - здійснює управління корпоративними правами держави в порядку, встановленому КМ України; призначає відповідно до законодавства представників держави в органи управління господарських організацій, корпоративні права держави яких перебувають у його управлінні; здійснює контроль за виконанням умов контрактів керівниками виконавчих органів господарських організацій, які перебувають у його управлінні; виконує інші передбачені законодавством функції з управління корпоративними правами держави.

Відповідно до статті 1 Закону України Про господарські товариства від 19.09.1991р. №1576-XII господарськими товариствами визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Згідно вимог частини 5 статті 89 Господарського кодексу України господарське товариство, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій, (часток, паїв) належить державі, зобов'язане на кожний наступний рік складати і виконувати річний фінансовий план.

Господарська організація, у статутному капіталі якої є корпоративні права держави, за підсумками календарного року зобов'язана спрямувати частину чистого прибутку на виплату дивідендів (частина 5 статті 11 Закону N 185-V).

Розмір дивідендів щорічно встановлюється Постановами КМ України.

Головою наглядової ради господарської організації, у статутному капіталі якої корпоративні права держави перевищують 50 відсотків, обирається представник Фонду державного майна України або уповноваженого органу управління (ч.13 ст. 11 Закону N185-V).

Контроль за виконанням функцій з управління об'єктами державної власності здійснюють органи державної виконавчої влади та контролюючі органи шляхом проведення аналізу законності та оцінки ефективності виконання суб'єктами управління визначених обов'язків (частина 1 ст. 16 Закону N 185-V)

Постановою КМ України від 03.10.2012р. №955 Деякі питання утворення товариства з обмеженою діяльністю Запорізький титано-магнієвий комбінат погоджено пропозицію Фонду державного майна України утворити товариство з обмеженою діяльністю Запорізький титано-магнієвий комбінат з державною часткою у статутному капіталі не менш як 51 відсоток шляхом внесення до статутного капіталу товариства з боку держави майнового комплексу державного підприємства Запорізький титано-магнієвий комбінат.

ТОВ ЗТМК утворено відповідно до постанови КМ України від 03.10.2012р. №955, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України Про господарські товариства, Закону України Про управління об'єктами державної власності, Закону України Про режим іноземного інвестування та інших правових актів (п.1.1 Статуту).

У своїй діяльності ОСОБА_2 керується Конституцією, актами законодавства, Статутом, Договором про заснування від 22.02.2013р., №85 Додатковою угодою до договору про заснування від 18.10.2013р., локальними актами (пункт 1.2. Статуту).

ОСОБА_2 є правонаступником щодо прав і обов'язків державного підприємства Запорізький титано-магнієвий комбінат, підприємством з іноземними інвестиціями, суб'єктом господарювання державного сектору економіки, державна частка у статутному капіталі якого перевищує п'ятдесят відсотків (пункти 4.2.-4.4. Статуту).

Постановою КМ України від 4.03.2015р. N 83 Відповідач віднесений до переліку об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Відповідно до пункту 3.1. Додаткової угоди до договору про заснування ТОВ ЗТМК від 18.10.2013р. та пункту 3.1. Статуту ОСОБА_2 метою створення та діяльності ОСОБА_2 є: здійснення технічної модернізації виробництва та отримання прибутку за рахунок виробничої і підприємницької діяльності, ефективне управління майном та коштами ОСОБА_2, забезпечення потреб в продукції, роботах та послугах ОСОБА_2.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України Про господарські товариства від 19.09.1991 №1576-XII, п.4.8. Статуту Відповідач є господарським товариством, яке створено на засадах угоди між державним та недержавним Учасниками шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку; діє на принципах повної господарської самостійності і самоокупності; самостійно планує свою господарську діяльність і провадить таку діяльність на підставі договорів; як суб'єкт господарювання державного сектору економіки, зобов'язане на кожний наступний рік складати і виконувати річний фінансовий план; реалізує власну продукцію, роботи, послуги.

Відповідно до пункту 6.4 Статуту при створенні ОСОБА_2 його статутний капітал розподілений між Учасниками таким чином: Фонд державного майна України - 51% статутного капіталу ОСОБА_2, Компанія ТОЛЕКСІС ТРЕЙДІНГ ЛІМІТЕД - 49%.

В свою чергу, на підставі пункту 5 Статуту Учасники ОСОБА_2 мають право брати участь особисто або через своїх представників в управлінні ОСОБА_2; обирати органи управління та контролю ОСОБА_2, та бути обраними до них; брати участь у розподілі прибутку ОСОБА_2 та отримувати його частку (дивіденди); реалізовувати інші права.

В Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України зазначено, що ОСОБА_2 здійснює такі основні види діяльності за КВЕД-2010: виробництво іншої хімічної продукції, н.в.і.у.; виробництво інших кольорових металів; професійно-технічна освіта; оптова торгівля металами та металевими рудами; роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; будівництво житлових і нежитлових будівель (Витяг від 21.02.14 р. №15-09/820).

Здійснивши аналіз норм чинного законодавства та установчих документів Відповідача, можна стверджувати про забезпечення Відповідачем своєю діяльністю державних та приватних потреб. Потреби держави визначаються правовим статусом ОСОБА_2 як суб'єкта господарювання у державному секторі економіки. Держава реалізує свої інтереси та потреби, з однієї сторони, через організаційно-господарські повноваження Фонду державного майна України, який володіє визначальною долею корпоративних прав у статутному капіталі та більшістю голосів у вищому органі управління ОСОБА_2, здійснює права щодо державного майна, що перебуває на балансі ОСОБА_2 і не увійшло до статутного капіталу. З іншої сторони, державні інтереси та потреби забезпечуються виробничою та підприємницькою діяльністю ОСОБА_2 відповідно та у спосіб, встановлений законодавчими актами та установчими документами. Поєднані між собою державні цілі та потреби із приватними, які оголосили Учасники при заснуванні ОСОБА_2 зумовлюють мету, предмет та спосіб діяльності ОСОБА_2 в цілому. В даному випадку домінуючі та визначальні державні потреби та інтереси проявилися у необхідності об'єднання майна та підприємницької діяльності, залучення додаткових приватних інвестицій та здійснення більш ефективного корпоративного управління щодо єдиного майнового комплексу державного підприємства задля отримання прибутку та економічного ефекту. Таким чином, держава в особі Фонду державного майна за рахунок діяльності ТОВ ЗТМК забезпечує свої потреби, керуючись мотивами прибутковості та економічної доцільності. Водночас така діяльність залежить від економічних ризиків і матеріальних витрат на неї, вкладів та інвестицій Учасників, субсидій та субвенцій державного Учасника, підприємницької діяльності ОСОБА_2. Держава визначила мету заснування ТОВ ЗТМК саме для здійснення такої діяльності та нормативно встановила мету, предмет, спосіб та умови діяльності ОСОБА_2, зокрема, для забезпечення державних потреб на комерційній та промисловій основі.

Отже, відповідач не відповідає елементам поняття замовники згідно абз. 1 пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України Про здійснення державних закупівель від 10 квітня 2014 року № 1197-VII, оскільки забезпечує потреби держави на промисловій основі та в умовах конкуренції вступає у господарські відносини для досягнення економічних і соціальних результатів з метою одержання прибутку.

Крім того, відповідач не відповідає іншим елементам поняття замовники, а саме: замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону.

Щодо додаткових ознак, а саме: юридична особа є одержувачем та розпорядником бюджетних коштів; органи державної влади володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі державна частка перевищує 50 відсотків, - оскільки відповідач не відповідає жодному елементу, з якого складається поняття замовник, то зазначені додаткові ознаки самі по собі не визначають замовників в розумінні Закону.

Таким чином, відповідач не повинен дотримуватися вимог Закону України Про здійснення державних закупівель від 10 квітня 2014 року № 1197-VII під час здійснення закупівель товарів, робіт і послуг, керуючись вартісними межами, визначеними Законом.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що передбачено ст. 203 ЦК України.

Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з пунктам 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними (надалі Пленум), правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Таким чином, суд вважає відсутніми підстави для визнання договору про надання юридичних послуг № 250 від 03 січня 2014 р., укладеного між відповідачем та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Юридична компанія АВРК, недійсним.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 208,209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 202,203,215, 216, 236 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ЗТМК», третя особа: ТОВ «Юридична компанія АВРК» про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг № 250 від 03.01.2014 року відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя.

Рішення набирає законної чинності після закінчення десятиденного строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.О. Мєркулова