____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/3697/15-ц
Провадження № 2/520/876/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та визначення частки у спільному сумісному майні,

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2015 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати житловий будинок загальною площею 170,1 кв.м., житловою площею 106,2 кв.м., гараж літ «С1», вольєр літ «Т1», сарай літ «Я», а також земельну ділянку площею 0,0513 га, на якій вони розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Бабушкіна, № 34-«А» - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? житлового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Бабушкіна, буд. 34-«А», який має загальну площу 170,1 кв.м. та надвірні споруди: гараж літ «С1», вольєр літ «Т1», сарай літ «Я» та визнати за ОСОБА_1 право власності на ? земельної ділянки площею 0,0513 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Бабушкіна, 34-«А». Судові витрати покласти на відповідача - ОСОБА_2.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак вони не можуть дійти згоди щодо його розподілу, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, однак, будь-яких доказів належності відповідачеві спірного нерухомого майна (інформаційної довідки БТІ "ОМР", оригіналів документів тощо) суду не надав, з будь-якими клопотаннями щодо витребування доказів не звертався.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що з 19 грудня 1987 року Відділом РАЦС Ленінського району міста Одеси було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про що було складено актовий запис за № 747.

В період вказаного шлюбу, у сторін народились діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Перебуваючи в шлюбі, відповідач ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою одеською державною нотаріальною конторою від 10 липня 1992 року, набув права власності на однокімнатну квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

Проте вже 30 липня 1992 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори було посвідчено Договір міни відповідно до умов якого гр. ОСОБА_5 міняє належні йому 11/50 частин житлового будинку з надвірними прибудовами, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Бабушкіна під № 34 на належну гр. ОСОБА_2 ізольовану квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

В подальшому ОСОБА_2 самовільно побудував прибудову літ «АЗ» з мансардою загальною площею 152, 6 кв.м., житловою 80,7 кв.м., гараж літ «С», сарай літ «Я» і вольєр літ «Т», що розташовані за адресою м. Одеса вул. Бабушкіна 34.

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1945 від 15.10.2001 року прибудову з мансардою літ «АЗ» загальною площею 152, 6 кв.м., житловою 80,7 кв.м., гараж літ «С», на земельній ділянці по вул.. Бабушкіна, 34, що знаходиться в користуванні для обслуговування частини житлового будинку, яка належить гр. ОСОБА_2 на підставі договору міни від 30.07.1992 року прийнято в експлуатацію.

Згодом, розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1748 від 21.10.2002 року затверджено висновок ОМБТІ та РОН від 15.08.2002 року про виділ із домоволодіння № 34 по вул. Бабушкіна в одне самостійне. Визнано право власності на знов утворене домоволодіння № 34-а по вул. Бабушкіна, яке складається із житлового будинку літ. «АЗ,А» та госспоруд літ. «С1, Т1,Я» розташоване на земельній ділянці площею 585 кв.м. за гр.. ОСОБА_2. Присвоєно поштову адресу будівлям, які належать гр.. ОСОБА_2 на підставі договору міни від 30.07.1992 року вул.. Бабушкіна 34-а.

На підставі вищевказаного розпорядження відповідачу ОСОБА_2 Виконавчим комітетом Одеської міської ради 23 жовтня 2003 року було видано Свідоцтво про право власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою м. Одеса, вул. Бабушкіна 34-а, що складається з одного жилого будинку літ. «А,А3», загальною площею 170, 1 кв.м., житловою площею 106,2 кв.м., гаражу літ «С1», вольєр літ «Т1», сараю літ. «Я», відображених у технічному паспорті від 17.10.2003 року.

Крім того ОСОБА_2 09 грудня 2008 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 513 га, що розташована за адресою м. Одеса, вул. Бабушкіна, 34-а, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вказаний Державний акт було видано на підставі рішення Одеської міської ради від 26 січня 2007 року № 989-V.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку .

Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це обєкт матеріального світу, саме предмети якого є обєктом права власності.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Разом з тим частиною першою статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права (ч. 2 п. 1 ст. 16 ЦК України).

За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В порушення вказаних норм закону позивач не надала суду жодних доказів належності відповідачеві спірного майна, так як на виконання ухвали суду від 30.07.2015 року Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області 13.08.2015 року надала інформаційну довідку, з якої вбачається, що в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про зареєстроване право власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул.. Бабушкіна, 34 ОСОБА_6

Така ж довідка була отримана судом у день розгляду справи.

Слід зазначити, що представнику позивача розяснювалось право про витребування та забезпечування доказів, а самевитребування інформації від Реєстраційної служби ОМУЮ, КП «БТІ» ОМР, Управління Держземагентства у м. Одесі Одеської області щодо належності відповідачеві спірного майна, однак з вказаними клопотаннями представник до суду не звертався, доказів належності на теперішній час відповідачу спірного нерухомого майна суду не надав, а, враховуючи принцип диспозитивності процесу, суд позбавлений права самостійно вирішувати вказані питання.

Також оригіналу Свідоцтва та Держаного акту про право власності відповідача на спірне майно, копії яких містяться в матеріалах справи, суду надано не було, а від так достовірно встановити те, що саме відповідач є власником вказаного майна та не відчужив його в теперішній час є неможливим.

Частиною 2 ст. 64 ЦПК України передбачено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Разом з тим частиною 4 статті 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обовязок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, через їх недоведеність.

При вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене свідчить про те, що позивач не позбавлена можливості повторно звернутись до суду з даним позовом та надати докази належності відповідачеві спірного майна.

Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, відсутні підстави для стягнення судових витрат, враховуючи, що судом винесено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 293, 294 ЦПК України, ст. ст. 60, 62, 63, 67 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та визначення частки у спільному сумісному майні відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Куриленко О. М.