Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 до приватного сільськогосподарського підприємства «Яблуневий сад» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 05 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_13 звернулися до суду з позовами до приватного сільськогосподарського підприємства «Яблуневий сад» (далі - ПСГП «Яблуневий сад») про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок.

Ухвалами Шполянського районного суду Черкаської області від 12 листопада та 24 листопада 2014 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Ухвалами Шполянського районного суду Черкаської області від 09 грудня 2014 року та від 28 січня 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до ПСГП «Яблуневий сад» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок - закрито, у зв'язку з відмовою позивачів від вказаних позовних вимог.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_14 зазначали, що у жовтні-листопаді 2006 року уклали з відповідачем договори оренди належних їм на праві власності земельних ділянок, в яких у порушення вимог ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» не передбачено порядок внесення орендної плати, а відповідач протягом останніх кількох років виплачує орендну плату частково готівковими коштами, а решту сільськогосподарською продукцією, без складання жодних актів, що є порушенням п. 12 договорів оренди земельних ділянок й порушує їх права щодо розміру, форми і порядку отримання орендної плати.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсними договори оренди земельних ділянок, укладені 10 жовтня 2006 року між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_1 за НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 5,41 га; між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_15 за НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 4,93 га; між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_3 за НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 3,89 га; між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_4 за НОМЕР_4 на земельну ділянку площею 5,97 га; між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_5 за НОМЕР_5 на земельну ділянку площею 5,63 га; між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_6 за НОМЕР_6 на земельну ділянку площею 1,70 га; між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_8 за НОМЕР_7 на земельну ділянку площею 3,90 га; між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_9 за НОМЕР_7 на земельну ділянку площею 5, 26 га; між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_10 за НОМЕР_8 на земельну ділянку площею 5,01 га; між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_14 за НОМЕР_9 на земельну ділянку площею 3,89 га, а також укладений 21 листопада 2006 року між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_7 за НОМЕР_10 на земельну ділянку площею 3,89 га.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 05 травня 2015 року зазначене рішення скасовано й в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке було помилково скасовано, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК Українипередбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 2 ст.207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно ст.17 Закону України «Про оренду землі», об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на підставі державного акта серії НОМЕР_11 на праві власності належить земельна ділянка площею 5,41 га, ОСОБА_2 на підставі державного акта серії НОМЕР_12 на праві власності належить земельна ділянка площею 4,93 га, ОСОБА_3 на підставі державного акта серії НОМЕР_13 на праві власності належить земельна ділянка площею 3,89 га, ОСОБА_4 на підставі державного акта серії НОМЕР_14 на праві власності належить земельна ділянка площею 5,97 га, ОСОБА_5 на підставі державного акта серії НОМЕР_15 на праві власності належить земельна ділянка площею 5,63 га, ОСОБА_6 на підставі державного акта серії НОМЕР_16 на праві власності належить земельна ділянка площею 1,70 га, ОСОБА_7 на підставі державного акта серії НОМЕР_17 на праві власності належить земельна ділянка площею 3,89 га, ОСОБА_8 на підставі державного акта серії НОМЕР_18 на праві власності належить земельна ділянка площею 3,90 га, ОСОБА_9 на підставі державного акта серії НОМЕР_19 на праві власності належить земельна ділянка площею 5,26 га, ОСОБА_10 на підставі державного акта серії НОМЕР_20 на праві власності належить земельна ділянка площею 5,01 га, ОСОБА_11 на підставі державного акта серії НОМЕР_21 на праві власності належить земельна ділянка площею 3,89 га.

Вказані земельні ділянки розташовані на території Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

10 жовтня 2006 року між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, 21 листопада 2006 року між ПСГП «Яблуневий сад» та ОСОБА_7 були укладені договори оренди належних позивачам на праві власності земельних ділянок, строком на 15 років, які в подальшому були зареєстровані у Шполянському районному відділі ЧРФ ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинені відповідні записи 11 жовтня 2006 року та 16 січня 2007 року.

Пунктами 9 вказаних договорів оренди визначено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 817 грн 75 коп. на рік 1,5% від проіндексованою грошової оцінки земельної ділянки в грошовій або натуральній формі.

Звертаючись до суду з даним позовом про недійсність договорів оренди землі, позивачі посилались на відсутність певних істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», зокрема неврегульованість питання про порядок та місце видачі орендної плати, що надає можливість відповідачу збувати орендодавцям непотрібну підприємству сільськогосподарську продукцію по завищеній ціни в рахунок орендної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-78цс13, яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності порушення прав орендодавців з боку орендаря - ПСГП «Яблуневий сад», оскільки як вбачається з матеріалів справи позивачі отримували оренду плату як в грошовому виразі так і в натуральній формі, відповідно до вимог п. 9 договорів оренди земельних ділянок, що також свідчить про вчинення дій, спрямованих на схвалення та виконання ними умов спірних договорів оренди і тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв'язку із недоведеністю позивачами заявлених вимог.

До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги (касаційних скарг) не дають підстав для висновку, що при розгляді справи апеляційним судом допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскарженого судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду з їх оцінкою, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду немає, оскільки висновки суду щодо відмови в задоволенні позову зроблені вірно.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 05 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко