У х в а л а

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Гвоздика П.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило:

- стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 5 191,80 доларів США за кредитним договором від 19 грудня 2007 року;

- стягнути солідарно з ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк») на свою користь 10 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 19 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № IFDWA051600162, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 14 438,14 доларів США зі сплатою 11,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 18 грудня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки № 167.

Посилаючись на те, що відповідачка свої зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку із чим станом на 12 вересня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 6 443,36 доларів США, яку банк просив стягнути з неї, а також 10 000 грн солідарно з поручителем, тобто в межах забезпеченої ним відповідальності за невиконання зобов'язань за кредитним договором.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № IFDWA051600162 від 19 грудня 2007 року станом на 12 вересня 2012 року, яка складається з: 5 484,66 дол. США - за тілом кредиту, що еквівалентно за курсом НБУ - 43 822 грн 43 коп.; 1,21 дол. США - процентів за користування кредитом, що еквівалентно за курсом НБУ - 9 грн 66 коп.; 4 960 грн 83 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань; 249 грн 92 коп. - штрафу (фіксованої частини), 2 439 грн 66 коп. - штрафу (процентної складової), з відрахуванням 10 000 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ПАТ «А-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно з договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року 10 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів реалізації предмета застави (автомобіля) за кредитним договором та за вказаною ним ціною, у зв'язку із чим дійшов висновку, що позивачем не доведено розміру заборгованості.

Апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, виходив із того, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань утворилась заборгованість за кредитним договором, яка була частково погашена за рахунок коштів, що надійшли від реалізації автомобіля відповідача, а тому дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 суми заборгованості за розрахунком позивача з відрахуванням суми у розмірі 10 000 грн, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 14 438,14 доларів США зі сплатою 11,04 % процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 18 грудня 2014 року.

Відповідно до п. 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за цим договором є автомобіль Chery SQR 7162.НОМЕР_1, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки тощо, надані банку з метою забезпечення зобов'язань за даним договором.

Додатковою угодою від 19 березня 2012 року до кредитного договору сторони погодили, що датою остаточного погашення заборгованості за договором є 22 березня 2015 року (а. с. 70).

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки № 167, за умовами якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором встановлено у сумі 10 000 грн та передбачена солідарна відповідальність боржника і поручителя перед кредитором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Обґрунтовуючи підстави позову, банк посилався на неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 12 вересня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 6 443,36 доларів США, у тому числі: 5 484,66 доларів США - за тілом кредиту, що еквівалентно за курсом НБУ 43 822 грн 43 коп.; 1,21 доларів США - за процентами за користування кредитом, що еквівалентно за курсом НБУ 09 грн 66 коп.; 4 960 грн 83 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань, 249 грн 92 коп. - штрафу (фіксована частина) та 2 439 грн 66 коп. - штрафу (процентна складова).

Заперечуючи проти позовних вимог та не погоджуючись з наявністю такої заборгованості за кредитним договором, відповідачка зазначала, що нею було здійснено передачу позивачу предмета застави - автомобіля Chery SQR.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 передала банку заставний автомобіль 24 травня 2011 року, що підтверджується відповідним актом прийому-передачі (а. с. 72), а також видала довіреність представникам банку на користування та розпорядження заставним автомобілем (а. с. 73).

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості кошти, отримані від реалізації предмета застави, були зараховані в рахунок погашення за кредитом, а саме: 06 лютого 2012 року сума кредиту зменшена на 2 094,97 доларів США; проценти зменшені на 794,02 доларів США та пеня - на 878,05 доларів США.

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із висновком апеляційного суду, що виручених від реалізації автомобіля коштів не було достатньо для погашення заборгованості за кредитним договором, а тому повне погашення заборгованості за кредитним договором не відбулося, що свідчить про невиконання позичальником у повному обсязі своїх зобов'язань за кредитним договором та відсутність підстав вважати договірні відносини припиненими.

Таким чином, враховуючи, що матеріалами справи підтверджено порушення боржником умов кредитного договору (припинення сплати кредиту з 2012 року), суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_3 у визначеному банком розмірі та солідарного стягнення з відповідачів 10 000 грн відповідно до умов договору поруки.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи заявника про порушення процедури реалізації предмета застави відповідно до законів України «Про заставу» та «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є необґрунтованими та безпідставними, оскільки ОСОБА_3 передала банку автомобіль за актом прийому-передачі та видала довіреність представникам банку на користування та розпорядження цим автомобілем для його продажу, що нею не заперечувалося, у зв'язку із чим банк не звертав стягнення на вказаний автомобіль, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин вказаних вище законів.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: П.О. Гвоздик

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана