Справа № 172/927/15-ц
Провадження № 2/172/40/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.01.2016 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області в складі:
судді - Філіппова Є.Є.
секретаря - Сергійчик Л.М,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Васильківка, у відсутність сторін, без фіксації судового засідання технічними засобами, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-
Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «УКРСОЦБАНК», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що 17 липня 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №179/144, згідно з умовами якого позивач надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) в сумі 45 500,00 доларів США 00 центів, зі сплатою 14,0% річних, та кінцевим терміном повернення заборгованості до 16 липня 2023 року, на умовах визначених договором кредиту.
Факт-отримання ОСОБА_2 кредиту в сумі 45 500 доларів США 00 центів підтверджується заявою на видачу готівки № авт /676572 від 17 липня 2008 року.
17 липня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» в забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за договором кредиту було укладено іпотечний договір №506, посвідчений державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №2804, згідно умов якого ОСОБА_1 в іпотеку Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» було передано нерухоме майно, а саме: квартира №4, загальною площею 78,20 кв.м, житловою площею 51,00 кв.м, що знаходиться за адресою: смт Васильківка, вул. Партизанська, будинок 89, Васильківського району, Дніпропетровської області, та належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.06.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №2105, право власності на нерухоме майно зареєстровано Комунальним підприємством «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 26.06.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11046197 від 26.06.2006 року, реєстраційний номер квартири 15083101.
Відповідно до умов Договору кредиту (п.п. 3.3.7., 3.3.8.) Боржник взяв на себе зобовязання забезпечувати повернення кредиту, відсотків за його використання, а також сплати штрафних санкцій у разі у разі невиконання кредитних зобовязань у визначений договором кредиту термін.
ОСОБА_2, порушуючи виконання умов п.п.3.3.7.,3.3.8. Договору кредиту в односторонньому порядку, всупереч ст. 526, 530, 629 ЦК України, припинила повертати основну суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом. Тим самим порушила норми ст. 1054 ЦК України, згідно з якою позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити відсотки, ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобовязаний повернути позику в строк та в порядку, встановленому договором.
Відповідно п. 4.1. Договору кредиту у разі несвоєчасного повернення кредиту та сплати відсотків боржник повинен сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.
Станом на 29.04.2015 року сума заборгованості по договору кредиту складає 102300 доларів США 35 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 2277452 грн.03коп., з яких:
1) заборгованість за кредитом 44 486 доларів США 20 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 990 369грн.85коп., з яких:
- прострочена заборгованість за кредитом 19 479 доларів США 20 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 433 654грн.01коп.;
2) прострочена заборгованість за відсотками - 41 006 доларів США 85 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 912 911грн.23коп.;
- пеня за несвоєчасне повернення кредиту 5703 доларів США 62 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 126 976грн.41коп.;
- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 11 103 доларів США 68 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 247 194грн.55коп.
Відповідно до п. 4.2. Договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобовязань за договором кредиту позивач має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно п. 4.5. Договору іпотеки позивач за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки у тому числі шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-який особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».
Позовні вимоги в частині звернення стягнення та реалізації предмета іпотеки ґрунтуються на положеннях Закону України «Про іпотеку».
Тому позивач просив суд задовольнити позовні вимоги шляхом звернення стягнення на прдмет іпотеки, визначити у рішенні спосіб реалізації, надати позивачу право за рахунок реалізації предмету іпотеки задовольнити свої вимоги за договором іпотеки, зняти з реєстраційного обліку та виселити з квартири мешканців без надання іншого житлового приміщення.
В судове засідання представник позивача за довіреністю, не зявився, про день місце та час проведення судового засідання повідомлений належним чином. Письмово просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися.
В порядку ч.4 ст.169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, застосувавши вимоги ст.ст.224, 225 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено, що 17 липня 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №179/144, згідно з умовами якого позивач надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) в сумі 45 500,00 доларів США 00 центів, зі сплатою 14,0% річних, та кінцевим терміном повернення заборгованості до 16 липня 2023 року, на умовах визначених договором кредиту(а.с.10-13).
Станом на 29.04.2015 року сума заборгованості по договору кредиту складає 102300 доларів США 35 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 2277452грн.03коп., з яких:
1) заборгованість за кредитом 44 486 доларів США 20 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 990 369грн.85коп., з яких:
- прострочена заборгованість за кредитом 19 479 доларів США 20 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 433 654грн.01коп.;
2) прострочена заборгованість за відсотками - 41 006 доларів США 85 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 912 911грн.23коп.;
- пеня за несвоєчасне повернення кредиту 5703 доларів США 62 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 126 976грн.41коп.;
- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 11 103 доларів США 68 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 247 194грн.55коп.(а.с.7-9).
До матеріалів справи позивачем долучено Додаток №1 до Договору кредиту №179/144 від 17 липня 2008 року(а.с.14).
17 липня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» в забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за договором кредиту було укладено іпотечний договір №506, посвідчений державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №2804, згідно умов якого ОСОБА_1 в іпотеку Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» було передано нерухоме майно, а саме: квартира №4, загальною площею 78,20 кв.м, житловою площею 51,00 кв.м, що знаходиться за адресою: смт Васильківка, вул. Партизанська, будинок 89, Васильківського району, Дніпропетровської області, та належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.06.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №2105, право власності на нерухоме майно зареєстровано Комунальним підприємством «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 26.06.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11046197 від 26.06.2006 року, реєстраційний номер квартири 15083101(а.с.17-22).
Факт-отримання ОСОБА_2 кредиту в сумі 45 500 доларів США 00 центів підтверджується заявою на видачу готівки №авт/676572 від 17 липня 2008 року(а.с.23).
Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до висновку про те, що вони регулюються цивільним кодексом України, Законом України Про іпотеку та положеннями укладеного між сторонами договору іпотеки № 506 від 17 липня 2008 року.
Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вимог закону, умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) у разі коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не передбачено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Як убачається з матеріалів справи, позивач на виконання зазначених вимог ЗУ «Про іпотеку» 06 липня 2015 року направив на адресу відповідача вимогу про усунення порушення умов кредитного договору. Оскільки відповідач своїх зобов'язань за кредитним Договором не виконує, відтак у позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання, а також право на відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, а також початкова ціна предмету іпотеки для його подальшої реалізації.
Згідно ст. 5 ЗУ «Про іпотеку вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.
Крім того, за правилами ч. 2 ст. 43 ЗУ «Про іпотеку», початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.
Суд погоджується із розрахунком заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року, наданим позивачем ПАТ «УКРСОЦБАНК», згідно якого, станом на 29 квітня 2015 рік утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 102 300,35 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 2 277 452,03 грн.
Пунктом 1.3 Іпотечного договору сторони визначили вартість предмета іпотеки, яка становить 50 420 грн.
Як роз'яснено в п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
З урахуванням розміру заборгованості, яка становить станом на 29 квітня 2015 року 102 300,35 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 2 277 452,03 грн., враховуючи співмірність заборгованості із вартістю предмета іпотеки, яка відповідно до умов іпотечного договору складає 50 420 грн., суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «УКРСОЦБАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог банку з приводу виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне.
Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Згідно вимогст. 40 Закону України «Про іпотеку»звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст.ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
Відтак результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.
Згідно копії вимоги, 06 липня 2015 року Банком було направлено на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень умов кредитного договору, попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі непогашення боргу, однак пропозиції добровільного звільнення квартири не було.
Згідно п. 43 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39- 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
Так, на адресу відповідача позивачем була направлена вимога, в якій зазначалось про наявність заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором, її сума та строки погашення. Крім того, позивачем було попереджено відповідача, що у разі непогашення останнім існуючої заборгованості у повному обсязі, банк має наміри скористатися своїм правом звернути стягнення на предмет іпотеки.
Суд не вбачає за можливе кваліфікувати дану вимогу банку, як вимогу про звільнення відповідачем та членами його родини займаної ними квартири, що є предметом іпотеки, як таку, що не була виконана у добровільному порядку. А тому звернення банку до суду з позовною вимогою щодо примусового виселення родини відповідача зі спірної квартири є передчасною.
Крім того, позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження фактичного проживання відповідача, з визначенням інших осіб, яких суд має виселити з житла, що є обов'язковою умовою для прийняття відповідного рішення судом. Судове рішення не може змінювати обсяг цивільних прав осіб, які не є учасниками судового розгляду.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Оскільки в задоволенні позовних виог позивача про виселення було відмовлено, а позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку є похідними, тому в їх задоволенні також слід відмовити.
При ухваленні даного судового рішення враховується також наступне.
З 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", нормами якого встановлено тимчасову заборону у визначених цим законом випадках на примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку".
Виходячи із змісту ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.
В постанові № 6-46цс 15 від 15.04.2015 року Верховний Суд України дійшов такої правової позиції, що мораторій не звільняє від виконання зобовязання, а є відстроченням виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акту. Встановлений Законом № 1304- VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобовязань за кредитами в іноземній валюті , не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором , а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Чинність вказаного Закону на час ухвалення даного рішення суду є підставою для застосування вимог ст. 217 ЦПК України та визначення порядку його виконання, зокрема, вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.
Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 33, 34, 35, 38, 39 Закону України Про іпотеку, ст.ст. 3, 15, 512,514, 526, 527, 530, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 84, 88, 158, 212-215, 224-226 ЦПК України суд, -
1. Позов Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити частково.
3. Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», та надати Публічному акціонерному товариству «УКРСОЦБАНК» право на продаж предмету іпотеки будь-якій особі покупцеві за ціною продажу на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
4. Надати право Публічному акціонерному товариству «УКРСОЦБАНК» за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити свої вимоги за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №179/144 від 17.07.2008 року в сумі 102 300 доларів США 35 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2015 року складає 2 277 452грн.03коп. та всі витрати, повязані зі збереженням та реалізацією предмету іпотеки.
6.В задоволенні позовних вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовити.
На підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на час дії цього Закону, виконання рішення зупинити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Васильківський районний суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його оголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному апеляційному порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, що може бути подана протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення. Без попереднього подання такої заяви заочне рішення оскарженню відповідачем в апеляційному порядку не підлягає.

У випадку відмови в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, воно може бути оскаржене відповідачем у загальному апеляційному порядку.

Суддя: