АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/ 2467/16 Головуючий 1 інст. - Бунін Є.О.
Справа № 618/788/15-ц
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоша В.В.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину та стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору завдатку відносно придбання домоволодіння за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину та стягнення коштів.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що вона з ОСОБА_2 домовилися про купівлю житлового будинку АДРЕСА_1 який належить відповідачці на праві власності. В результаті вона сплатила ОСОБА_2 завдаток у розмірі 25 000 грн. Після чого, за власні кошти замовила звіт про оцінку майна. Але відповідачка, усупереч домовленості, продала вищевказаний житловий будинок іншим особам, завдаток не повернула. Оскільки зобов'язання між ними не виникли, укладення договору купівлі-продажу так і не відбулося, вважає, що 25 000 грн. є авансом, який підлягає поверненню.

Тому, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд застосувати наслідки нікчемного правочину до договору купівлі-продажу житлового будинку (розписки) за адресою: АДРЕСА_1 укладеного між нею та відповідачкою 13 серпня 2014 року, стягнувши з ОСОБА_2 на її користь за розпискою у сумі 25 000 грн., 800 грн. вартості оплати послуг за звіт про оцінку майна, а також судові витрати у розмірі 487,20 грн.

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору завдатку відносно придбання домоволодіння.

В обгрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 вказувала, що у вересні 2014 року вона від ОСОБА_1 отримала грошову суму у розмірі 25 000 грн., як завдаток, в рахунок належних платежів за договором купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 На підтвердження своїх намірів щодо продажу домоволодіння вона неодноразово наполягала на нотаріальному посвідченні договору, зважаючи на велику суму завдатку. З її сторони були вчинені усі дії для укладення договору купівлі-продажу будинку: вона звільнила будинок, вивезла свої речі, віддала ключі ОСОБА_1, передала належним чином посвідчену довіреність на виготовлення пакету документів для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Крім того, за умовами розписки ОСОБА_1 повинна була до 31 грудня 2014 року повністю розрахуватися за придбане домоволодіння, проте свої зобов'язання вона так і не виконала, не передала решту грошей, а необхідних документів для посвідчення правочину не підготувала. Вказує, що розписка від 13 серпня 2014 року є договором завдатку, в якому сторони досягли згоди з усіх його істотних умов.

Тому, ОСОБА_2 просила суд визнати дійсним договір завдатку, укладеного між нею та ОСОБА_1 13 серпня 2014 року на підтвердження зобов'язання та виконання договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними АДРЕСА_1

Рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Застосовано наслідки недійсного (нікчемного)правочину до договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25 000 грн., а також 800 грн. витрат на оцінку майна, а всього - 25800 грн. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 487,20 грн. судового збору. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що домовившись про купівлю-продаж будинку сторони у розписці вказали, що 25 000 грн. є саме завдатком, який не підлягає поверненню, бо нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу не сталося саме з вини ОСОБА_1, яка проживаючи у спірному домоволодінні АДРЕСА_1 а у березні 2015 року придбала інший будинок.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір купівлі-продажу житлового будинку є недійсним (нікчемним) через укладення його у простій письмовій формі, тому є всі підстави застосування наслідків недійсного правочину.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що на підставі розписки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовилися про те, що остання продає належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 ОСОБА_1 за 50 000 грн., вказано, що ОСОБА_2 отримала завдаток у розмірі 25 000 грн., залишок суми покупець зобов'язується виплатити до 31 грудня 2014 року (а.с.48).

Відповідно до вимог ст.ст. 655, 656, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно вимог ч.4 ст.203 ЦПК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

На підставі ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Матеріали справи свідчать, що сторони договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 не укладали, була складена лише розписка про продаж вищевказаного будинку.

Таким чином, договір купівлі продажу між сторонами не був нотаріально посвідчений, розписка вважається нікчемним договором.

Згідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін; вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення первісного позову та відмовивши у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно ч.1 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Положення законодавства про залишення завдатку особі яка його отримала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовуються лише у випадку, коли між сторонами був укладений договір, але він не виконується з вини будь-якої із сторін. У випадку коли сторони лише домовилися укласти договір в подальшому, але належним чином його не оформили, грошові кошти сплачені в рахунок виконання договору повинні бути визнані авансом та повернені в тому ж розмірі, в якому вони були передані.

Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов'язання, той, хто отримав аванс повинен його повернути. І якщо продавець чи підрядник отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню. Сама по собі ст. 570 ЦК України, не встановлює правових підстав стягнення будь-якого авансового платежу.

Посилання ОСОБА_2 на те, що договір від 13 серпня 2014 року про домовленість продажу будинку АДРЕСА_1 є договором завдатку, - не приймаються колегією суддів до уваги.

Крім того, розписка щодо купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 є недійсним (нікчемним) правочином, тому питання що є 25 000 грн. за розпискою: авансом чи завдатком, судом першої інстанції не вирішувалося, оскільки стягуючи вказану суму на користь ОСОБА_1, суд застосовував наслідки недійсного правочину.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: В.В. Бобровський

В.В. Кокоша