Справа №581/92/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Кузьмінський О. В.
Номер провадження 22-ц/788/735/16 Суддя-доповідач - Собина О. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 11 березня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Липоводолинського районного центру за йнятості

про зобов'язання дотримання конфіденційності, -

в с т а н о в и л а :

10 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом і свої вимоги мотивував тим, що 27 жовтня 2015 року Липоводолинський районний центр зайнятості повідомив його про створення належних умов для збереження персональних даних осіб, які стоять на обліку у центрі зайнятості. В той же час вважає, що прийом відвідувачів проводиться в коридорі Центру, до якого заходять сторонні особи, а робочі місця консультантів знаходяться на відстані двох-трьох метрів один від одного. За таких умов дотриматись конфіденційності щодо персональних даних особи неможливо, чим порушуються права та законні інтереси людей з інвалідністю. Тому просив суд у відповідності до Конвенції про права інвалідів та Закону України «Про захист персональних даних» зобов'язати відповідача створити йому належні умови для збереження персональних даних в умовах конфіденційності.

Рішенням місцевого суду від 11 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд невірно зазначив у рішенні про неявку в судове засідання представника відповідача, оскільки дана особа була відсутня лише в останньому судовому засіданні, а в попередніх судових засіданнях представник відповідача був присутній і давав пояснення, визнаючи ту обставину, що сторонні особи присутні при спілкуванні відвідувачів з консультантом. Також зазначає, що не маючи його згоди на відбір інформації про його особу, консультант голосно і в присутності сторонніх осіб відбирав у нього інформацію про стан його здоров'я.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності до приписів ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи наявний спір та відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що всупереч вимогам ст.ст.10,60 ЦПК України, позивач не довів належними та допустимими доказами тих обставин, на які він посилається у позові.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки суд дійшов цих висновків повно і всебічно з'ясував обставини справи, вірно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував відповідні їм норми матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач є інвалідом 2-ї групи загального захворювання, що підтверджується копією посвідчення Серії НОМЕР_1 (а.с.3).

В жовтні 2015 року він в усному порядку звернувся до уповноваженої особи (консультанта) відповідача із проханням повідомити про перелік документів, які необхідно надати для постановки на облік осіб, які шукають роботу. При цьому письмової згоди на обробку його персональних даних не давав.

Позивач вважав, що працівниками відповідача порушуються вимоги щодо конфіденційності інформації про фізичну особу, оскільки прийом громадян проводять у коридорі і тому звернувся із вимогою до відповідача щодо забезпечення збереження інформації про осіб, що звертаються до Липоводолинського районного центру зайнятості за отриманням усної консультації.

Листом від 26 жовтня 2015 року №380 відповідач повідомив позивача про те, що спеціалісти дотримуються конфіденційності, інформації про безробітних не надають, вживають заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб. Прийом громадян проводиться згідно графіка і не у коридорі, а в секторі підбору роботи спеціалістом з працевлаштування у приміщенні, яке відповідає єдиній технології надання соціальних послуг населенню (а.с.2).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, висновки суду відповідають матеріалам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги про протилежне не можна визнати обґрунтованими.

При цьому виходить з наступного:

Відповідно до Конституції України кожна фізична особа має право на життя, охорону здоров'я, безпечне для життя і здоров'я довкілля, свободу та особисту недоторканість, недоторканість особистого і сімейного життя, повагу до гідності та честі, таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, недоторканість житла, вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 року № 875-ХІІ визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Статтею 1 вищезазначеного Закону передбачено, що інваліди в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості (ч.1 ст.18 Закону).

Статтею 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 року № 875-ХІІ передбачено, що інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 12 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, що кожен має право на безоплатне одержання інформації про пропонування і попит на робочу силу, зокрема про вільні робочі місця (посади), можливості та умови працевлаштування на території України і за кордоном, професійну орієнтацію, професійне навчання та інші послуги, передбачені законодавством. Держава забезпечує доступ до інформації у сфері зайнятості населення через органи державної влади та засоби масової інформації.

Крім того, інваліди, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, як це передбачено п.п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 та ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачається, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів вважає, що позивач не надав належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що відповідач не створив йому належні умови для збереження персональних даних в умовах конфіденційності при отриманні ним інформації про вільні робочі місця (посади).

При цьому місцевий суд при ухваленні оскаржуваного рішення обґрунтовано послався на Конвенцію про права інвалідів від 13 грудня 2006 року, ратифіковану Законом України від 16 грудня 2009 року та ч. 1 ст. 286 ЦК України.

Крім того, місцевим судом було звернуто увагу на те, що Законом України «Про захист персональних даних» урегульовані правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і він спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних.

Підставами для обробки персональних даних згідно з ч. 1 ст. 11 Закону в контексті відносин, пов'язаних із постановкою на облік особи, яка шукає роботу, є згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних або дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень.

Оскільки судом першої інстанції було встановлено , що позивач не надавав свою згоду на обробку його персональних даних, тому колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що між сторонами не виникли відносини, пов'язані із захистом цих даних, обов'язком відповідача забезпечувати збереження даних та не допускати їх розголошення, а відтак і права позивача, що виникають із цих відносин, не були порушені.

Крім того, не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про здійснення працівниками відповідача прийому відвідувачів у непристосованому для цього приміщенні, а саме в коридорі центру, оскільки як вбачається з плану поверхів будівлі, сектор підбору роботи, в якому здійснюється прийом, розміщений в приміщенні, який не є коридором, а є досить просторим приміщенням загальною площею 33,8 кв.м. (а.с.19).

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо невірного зазначення судом у своєму рішенні відомостей про слухання справи у відсутність представника відповідача, оскільки, як вбачається з журналів судових засідань представник відповідача дійсно був відсутній у судовому засіданні у день ухвалення рішення, а у попередніх судових засіданнях він був присутній і давав пояснення про що і зазначено у рішенні суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 11 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -