Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, треті особи: Києво-Святошинський відділ Державної міграційної служби України у Київській області, Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання втрати права на користування нерухомим майном, виселення та зняття з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, треті особи: Києво-Святошинський відділ Державної міграційної служби України у Київській області, Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання втрати права на користування нерухомим майном, виселення та зняття з реєстрації.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 13 січня 2014 року управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області складено акт № НОМЕР_1 про реалізацію предмета іпотеки, а саме: земельної ділянки та житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1. Зазначало, що згідно із Законом України «Про іпотеку» приватним нотаріусом відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі вищезазначеного акта № НОМЕР_1 26 лютого 2014 року видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку та житловий будинок за вищезазначеною адресою. 26 лютого 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зареєструвано за собою право власності на вищезазначене нерухоме майно, яке належало на праві приватної власності ОСОБА_5 Позивач зазначав, що у житловому будинку зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Вказувало, що 24 березня 2014 року банком було направлено відповідну вимогу про усунення перешкод у здійсненні права власності та вимогу про усунення перешкод у здійсненні права власності, відповідно, з проханням звільнити займане приміщення та знятися з реєстраційного обліку, забезпечивши доступ ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до зазначеної нерухомості. Крім того, 05 квітня 2014 року позивач направляв таку ж вимогу ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_4 Зазначало, що, будучи належним чином повідомленими про заявлені вимоги, відповідачі їх проігнорували, чим фактично чинять ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перешкоди у здійсненні законного права щодо володіння, користування й розпорядження належним позивачу майном.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_5, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про отримання відповідачами письмових вимог іпотекодержателя про звільнення житлового приміщення, а тому строк на добровільне звільнення житлового приміщення у відповідачів не почав перебіг. Вимоги позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування майном, також не підлягають задоволенню, оскільки з набуттям ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на спірне майно, відповідачі втратили право користування цим майном разом із правом власності на це майно.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, апеляційний суд виходив з того, що хоча в матеріалах справи відсутні відомості отримання письмової вимоги іпотекодержателя про добровільне звільнення квартири, однак суд вважав, що з моменту пред'явлення позову до суду до моменту ухвалення рішення пройшло більше року і, враховуючи те, що відповідачі добровільно не виселилися і банк як новий власник житла не надав згоди на користування відповідачами його майном, є законні підстави для задоволення позову про виселення.

Проте із вказаними висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що згідно з актом № НОМЕР_1 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 13 січня 2014 року, складеним заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_8, прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, що належить боржнику ОСОБА_5, що були призначені на 30 жовтня 2013 року, та складається з домоволодіння, до складу якого входять: житловий будинок (літ. А), загальною площею 270, 4 кв. м, огорожі № 1-4, криниця (літ. І), вигрібна яма (літ. ІІ), що розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0819 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до ст. 45 Закону України «Про іпотеку» визнано такими, що не відбулись, у зв'язку з тим, що предмет торгів не був проданий. Згідно із ч. 1 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель ПАТ «Фінанси та Кредит» виявив бажання придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна.

Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І. відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», на підставі акта № НОМЕР_1 26 лютого 2014 року видано свідоцтво, згідно з яким посвідчено, що ПАТ «Фінанси та Кредит» належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку загальною площею 270, 4 кв. м, житловою площею 66,8 кв. м, під літерою «А», огорожі № 1-4, криниці «І», вигрібної ями «ІІ», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та розташовані на земельній ділянці 0,0819 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що належало ОСОБА_5

Встановлено та вбачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, зареєстрованого в реєстрі за № 691 та виданого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області АпишковоюЗ.І., ПАТ «Фінанси та Кредит» є власником житлового будинку загальною площею 270, 4 кв. м, житловою площею 66,8 кв. м, під літерою «А», огорожі № 1-4, криниці «І», вигрібної ями «ІІ», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та розташовані на земельній ділянці 0,0819 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, зареєстрованого в реєстрі за № 695 та виданого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І., ПАТ «Фінанси та Кредит» є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0819 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Як вбачається з листа Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 21 березня 2014 року, згідно з обліковими даними рахунку № 3798-1 в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований з 18 грудня 2013 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована з 18 грудня 2013 року.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя ст. 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норми статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6- 1449цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд, ухвалюючи рішення, дійшов передчасного висновку про виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2015 року скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М.Коротун

І.К. Парінова

О.В.Ступак