Справа № 309/3535/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

12 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 3 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 04.09.2014 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким. 12.11.2005 сторони уклали шлюб, у якому 27.08.2006 народився син ОСОБА_3. Близько одного року сторони не підтримують шлюбних відносин. Так, під час проживання сторін у будинку батьків позивача між ними постійно виникали сварки та непорозуміння на ґрунті зловживання відповідачем алкогольними напоями. Відповідач незважаючи на присутність дитини постійно кричить на дружину, ображає, принижує її, його обіцянки кинути випивку марні.

Сторони втратили взаєморозуміння, є зовсім різними за характером і поглядами людьми, подальше спільне проживання та перебування в шлюбі суперечитиме інтересам обох сторін, а також шкодитиме інтересам розвитку та виховання дитини. Шлюб має лише формальний характер, збереження його є неможливим і недоцільним.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просила шлюб, зареєстрований 12.11.2005 Виконкомом Сокирницької сільської ради Хустського району Закарпатської області за актовим записом № 39, розірвати, сина ОСОБА_3 залишити при матері, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Петечел», судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Хустського районного суду від 03.11.2014 позов задоволено: розірвано шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 12.11.2005 Виконкомом Сокирницької сільської ради Хустського району Закарпатської області за актовим записом № 39; постановлено: після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище «Петечел»; при реєстрації розірвання шлюбу в органах ДРАЦС стягнути з ОСОБА_2 17,00 грн держмита; сина сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, залишити на утриманні та вихованні матері ОСОБА_1; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 подав 10.12.2015 апеляційну скаргу на указане рішення суду та просив поновити строк на апеляційне оскарження як такий, що пропущений з поважної причини. Ухвалою судді Апеляційного суду Закарпатської області від 11.01.2016 строк апеляційного оскарження рішення Хустського районного суду від 03.11.2014 поновлено, відкрито апеляційне провадження.

Відповідач вважає незаконним рішення суду першої інстанції. Так, наявну в справі заяву від його імені про начебто визнання позову він не підписував і до суду не подавав, він не знав про предявлений дружиною позов і на час його розгляду перебував на заробітках у Росії. Під час розмов із дружиною телефоном, під час тимчасового повернення відповідача із заробітків навесні 2015 року та спілкування з дружиною вона й не обмовилася про розірвання шлюбу. Тільки у вересні 2015 року він дізнався про розірвання шлюбу і з того часу намагався зясувати причину таких дій позивача. Крім того, неправильно вказано й саму причину розірвання шлюбу, оскільки відповідач перебуває на заробітках, двічі на рік на місяць і більше приїжджає додому, він дбає про сімю, забезпечує її, вони з дружиною разом робили ремонти в будинку, купляли меблі і т.ін. На сварки і чвари в нього взагалі немає часу. Можливість зберегти сімю не втрачена і це є в інтересах сина. Просить рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, зокрема, що на час розгляду справи в суді відповідач фактично був удома, оскільки за півроку до цього був депортований з Російської Федерації, він постійно в цей час зловживав алкоголем, продовжував вчиняти сварки, а про позов достеменно знав і заяву про визнання позову насправді підписав. Позивач переїхав жити до м. Хмельницького, син ходить там до школи, а коли відповідач дійсно приїжджав до м. Хмельницького, то будучи в стані спяніння знову здійняв галас, на що довелося викликати правоохоронців. Така поведінка батька призвела до психологічної травми в сина. Вважає, що шлюб припинився, його збереження (відновлення) є неможливим і суперечитиме інтересам сторін та їх дитини.

Заслухавши доповідь судді, взявши до уваги, що сторони, будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися тричі, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності сторін, обговоривши їх доводи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до такого.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами, здійснює своє право на захист і зобовязана добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2, ст. 27 ч. 3 ЦПК України); сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали шлюб 12.11.2005 і зареєстрували його у Виконкомі Сокирницької сільської ради Хустського району Закарпатської області за актовим записом № 39 (а.с. 4). Сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, (а.с. 5). На час предявлення позову про розірвання шлюбу сторони мешкали у будинку № 214 по вул. Центральній в с. Сокирниця Хустського району. Ці факти ніким не заперечуються.

Ставлячи питання про розірвання судовим порядком шлюбу, ОСОБА_1 посилалася на те, що сторони вже близько року не підтримують фактично шлюбних відносин, а тоді, коли проживали разом, між ними постійно виникали сварки, конфлікти на ґрунті зловживання відповідачем алкогольними напоями, під час яких він ображав, принижував дружину, в т.ч., у присутності дитини. Позивач зазначав, що вони з відповідачем втратили взаєморозуміння, є зовсім різними за характером і поглядами людьми, подальше спільне проживання та перебування в шлюбі суперечитиме інтересам обох сторін, а також шкодитиме інтересам розвитку та виховання дитини, тому наполягав на розірванні шлюбу, який має лише формальний характер і збереження якого є неможливим і недоцільним.

Ухвалою судді суду першої інстанції від 05.09.2014 розгляд справи було призначено на 06.10.2014, про це відповідача ОСОБА_2 було належно повідомлено, що підтверджується документом про отримання 25.09.2014 рекомендованого поштового відправлення з повідомленням про вручення (а.с. 1, 7). У судове засідання відповідач не зявився, водночас 03.10.2014 за № 9528/14вх до Хустського районного суду надійшла датована цим же днем рукописна заява ОСОБА_2, якою він повідомив про повне визнання позову і просив розглянути справу без його участі (а.с. 8).

У цивільних, у т.ч., у сімейних відносинах особа діє вільно, при цьому, повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст. 3 ч. 1 п.п. 1, 6, ст.ст. 12-14 ЦК України, ст.ст. 1, 7 СК України).

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 3 ч. 4, ст. 4 ч. 4, ст. 24 ч. 1 СК України, сімя створюється на підставах, що не суперечать моральним засадам суспільства, шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки, примушування до шлюбу не допускається, кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання судом за позовом одного з подружжя, якщо судом з урахуванням обставин життя подружжя буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України).

Відповідач ОСОБА_2 в апеляції вказував, зокрема, що заяву про визнання позову він не підписував і до суду не подавав, він не знав про предявлений дружиною позов, не повідомила вона про це і навесні 2015 року, коли він її провідував у м. Хмельницькому, куди вона поїхала, як вона пояснила, тимчасово до своєї тітки (а.с. 21-22).

Заперечуючи апеляцію, позивач ОСОБА_1 стверджувала, крім іншого, що відповідач насправді був удома коли в суді розглядалася справа про розірвання шлюбу, знав про неї і особисто подав заяву про визнання позову, проте, через зловживання алкоголем мабуть забув про це. Позивач переїхав жити до м. Хмельницького, стосунки між сторонами припинені, син ходить там до школи. Неадекватна поведінка батька, коли він приїжджав до м. Хмельницького, призвела до психологічної травми в сина. Вважає, що шлюб припинився, його збереження є неможливим і суперечитиме інтересам сторін та їх дитини (а.с. 30-31).

На підтвердження доводів, викладених у запереченні, позивач додав копію листа Хмельницького міського ОСОБА_5 соціальних служб для сімї та молоді від 02.03.2016 № 128/01-05, яким зафіксовано, що 29.02.2016 психолог ОСОБА_5 Корольова провела індивідуальне консультування ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, під час якого було зясовано, зокрема, що до батька дитина ставиться негативно, психолог має підстави припускати, що під час життя з батьком хлопчик знаходився у психотравмуючій для нього ситуації. Дитина розповіла психологу, що неодноразово була свідком того, як батько пяний бив маму, з того часу у хлопця зявився страх перед зустріччю з батьком. Зі слів дитини, у вересні 2015 року о пятій годині ранку батько розбудив усіх у будинку, поводив себе конфліктно, викликали міліцію. У грудні 2015 року хлопчик пережив ще одну психотравмуючу ситуацію від зустрічі з батьком, зі слів хлопця, батько переслідував його після закінчення уроків, ОСОБА_4 від нервового перенапруження емоційно виснажений ледве встиг при бігти додому. За результатами психологічного дослідження у ОСОБА_4 виявлений підвищений рівень тривожності, рекомендовано продовжити роботу з психологом щодо зняття психотравм (а.с. 32).

З огляду на обставини справи та необхідність перевірки доводів, зокрема, апеляції щодо начебто неналежності відповідачу підпису на заяві про визнання позову, апеляційний суд визнав явку сторін до суду обовязковою і, крім того, на виконання свого обовязку (ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2, ст. 179 ч. 1 ЦПК України) листами від 12.03.2016 і від 29.03.2016 двічі розяснював процесуальні права та обовязки, передусім, щодо доказування, та попереджав, що у випадку неявки в судове засідання суд справі розглянути справу на підставі наявних матеріалів, судові повістки та листи суду, відправлені рекомендованими поштовими відправленнями із повідомленнями про вручення, були одержані адресатами (а.с. 38-42, 44, 45 та ін.). У судові засідання, що призначалися на 11.03., 29.03. і 12.04.2015 сторони не зявилися, про причини неявки не повідомили.

Колегія суддів вважає, що відповідачу, який подав апеляційну скаргу на рішення суду і якому було поновлено відповідний процесуальний строк, була забезпечена можливість для належного доказування його доводів щодо незаконності рішення суду та заперечень проти позову.

Враховуючи принципи змагальності цивільного процесу, свободи сторін у поданні доказів, у розпорядженні своїми цивільними та процесуальними правами, слід дійти висновку, що обравши на власний розсуд лінію захисту своєї правової позиції під час апеляційної перевірки рішення суду першої інстанції, відповідач у передбачений цивільним процесуальним законом спосіб не спростував по суті доводів, якими обґрунтовувалася правова позиція позивача, та не довів обґрунтованості своєї апеляції. Не були нічим спростовані й фактичні обставини, які випливають із заперечень позивача на апеляцію та вказують, серед іншого, на істотну зміну життєвих обставин позивача і дитини, які взагалі виїхали із Закарпатської області на проживання до м. Хмельницького, а позивач не змінив своєї позиції щодо фактичного і юридичного припинення шлюбу, до поновлення якого його не може бути примушено. Відповідач на стадії апеляційного провадження в справі оперував лише не підтвердженими належним чином власними міркуваннями, які мають тільки характер недопустимих у доказуванні припущень, тоді як документально підтверджена позиція позивача узгоджується із підставами, з яких предявлявся і вирішувався позов. Не є спростованим і факт письмового визнання позову відповідачем, яке не суперечить по суті зясованим обставинам справи, закону та не порушує прав позивача.

Відтак, апеляція відповідача не містить доводів, а суду не надано доказів, які б спростовували правильність по суті та справедливість рішення суду першої інстанції, у апеляційного суду немає належних підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи. Тому з урахуванням положень ст. 303 ч. 1 ЦПК України та на підставі ст. 308 цього Кодексу апеляцію відповідача ОСОБА_2 слід відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Хустського районного суду від 3 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді