Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/541/16 Головуючий у 1 інстанції: Парій О.В.
Провадження № 22-ц/778/2053/16 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, Державної казначейської служби України

на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 лютого 2016 рокуу справі за позовом ОСОБА_3 до держави Україна в особі Відділу Державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до держави Україна в особі Відділу Державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В позові зазначала, що 04 квітня 2013 року працівниками Державтоінспекції на посту ДПС «Волноваха» Донецької області за орієнтуванням на виконання постанови державного виконавця відділу ДВС Бердянського МРУЮ Запорізької області Ткаченко Н.М. про розшук майна боржника від 14 березня 2013 року за виконавчим провадженням № 36501250 був оглянутий та затриманий належний їй автомобіль Toyota держномер НОМЕР_1. Даний автомобіль перебував на штрафному майданчику з 04 квітня 2013 року по 18 квітня 2013 року. Ухвалою від 21 травня 2013 року дії державного виконавця щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, постанови про розшук майна боржника відносно автомобілю Toyota держномер НОМЕР_1 та автомобілю Mersedes-Bens811D держномер НОМЕР_2, при примусовому виконанні виконавчого листа №801/766/2012, виданого 12 вересня 2012 року Бердянським міськрайонним судом, визнано незаконними. В результаті незаконних дій державного виконавця їй було завдано матеріальні збитки. А саме, за відповідальне зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику м. Волноваха - 2100,00 грн., за комісію банку - 21,00 грн.; за користування транспортним засобом за договором надання транспортних послуг від 04 квітня 2013 року з 17 годин 00 хвилин 04 квітня 2013 року по 18 годин 00 хвилин 18 квітня 2013 року - 20220,00 грн.; додатково понесені витрати на оплату штрафних санкцій за договором надання транспортних послуг від 04 квітня 2013 року за період з 18 годин 00 хвилин 18 квітня 2013 року по 24 годин 00 хвилин 25 квітня 2013 року за відмову від виконання договору в процесі виконання договору - 10440,00 грн. Загальний розмір матеріальних збитків складає 32781,00 грн.

Позивач також зазначає, що діями державного виконавця їй завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що після затримання автомобілю Toyota держномер НОМЕР_1, вона залишилася на трасі без транспортного засобу, без коштів та з речами, які вона змушена була транспортувати самостійно до місця проживання. Перебуваючи за 150км від м.Бердянськ в незнайомому місці в пізній час вона отримала емоційний стрес, стан здоров'я різко погіршився, загострилися хронічні захворювання, підвищився артеріальний тиск, почастішало серцебиття, вона відчула різкий головний біль та вимушена була тривалий час відновлювати стан здоров'я. Вказує, що своїми діями державний виконавець порушила її конституційні права щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Дії державного виконавця породили у неї відчуття правової незахищеності, вседозволеності та ігнорування норм права і моралі, вона втратила віру в законність і справедливість влади, в свою соціальну безпеку. Розмір моральної шкоди оцінює в сумі 16800,00 грн..

Посилаючись на викладене, просила суд стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з державного бюджету: 32781,00 грн. - в рахунок відшкодування матеріальних збитків; 16800,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди; 1929,21 грн. (551,20грн. + 1378,00грн.) в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 2121грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000грн, а також в рахунок оплати судового збору 101,27грн, всього 4222,27грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що суд мав законні підстави для задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Державна казначейська служба України звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вказують на недоведення та безпідставність позовних вимог, як підставу для відмови у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_6, представника Державної казначейської служби України Соловйова М.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що жодна з апеляційних скарг задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції встановив такі обставини.

У провадженні відділу ДВС Бердянського МРУЮ Запорізької області перебувало виконавче провадження № 36501250 за виконавчим листом №801/766/2012, виданим Бердянським міськрайонним судом Запорізької області про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 441194,79 грн. та судового збору в розмірі 3527,70 грн.

Державним виконавцем Ткаченко Н.М. 14 березня 2013 року винесено постанови про арешт та про розшук належних боржнику ОСОБА_3 автотранспортних засобів ТОУОТА держномер НОМЕР_1, та Мersedes-Вens держномер НОМЕР_2.

На підставі постанови державного виконавця про розшук майна автомобіль ТОУОТА держномер НОМЕР_1 був затриманий 04 квітня 2013 року працівниками ДПС ДАІ УДАІ ГУМВС України в Донецькій області на 178 кілометрі автомобільної дороги Слав'янськ-Донецьк-Маріуполь та поставлений на відповідальне зберігання на спеціальний майданчик в м.Волноваха Донецької області, де перебував по 18 квітня 2013 року.

За відповідальне зберігання автомобіля на спецмайданчику ОСОБА_3 18 квітня 2013 року сплатила 2100,00 грн., а також 21,00 грн. комісію банку, що підтверджується квитанціями № 2503.631.1 та № 2503.631.2.

Ухвалою Бердянського місьрайонного суду Запорізької області від 21 травня 2013 року (справа № 310/3924/13-ц) задоволено скаргу ОСОБА_3 та визнано незаконними дії державного виконавця відділу ДВС Бердянського МРУЮ Запорізької області Ткаченко Н.М. щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, постанови про розшук майна боржника відносно автомобілів ТОУОТА держномер НОМЕР_1 та Мersedes-Bens держномер НОМЕР_2 при примусовому виконанні виконавчого листа № 801/766/2012, виданого 12 вересня 2012 року Бердянським міськрайонним судом (виконавче провадження №36501250).

Ухвала набрала чинності 30 травня 2013 року.

Вказаною ухвалою судом встановлено, що державним виконавцем відділу ДВС Бердянського МРУЮ Запорізької області Ткаченко Н.М. були порушені права боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_3, передбачені ст.ст. 12, 31 Закону України «Про виконавче провадження» на належне доведення до відома державним виконавцем змісту прийнятих постанов і отримання їх копій. Також встановлено, що державним виконавцем розпочато примусове виконання рішення без додержання вимог ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки з матеріалів виконавчого провадження чітко вбачається відсутність можливості у боржника надати документальні підтвердження повного виконання рішення у зв'язку з не доведенням до його відома змісту постанови про відкриття виконавчого провадження і його необізнаністю з встановленим строком добровільного виконання рішення.

11 квітня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним виконанням зобов'язань.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

В частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_8 суд першої інстанції дійшов правильних висновків.

Суд першої інстанції належним чином застосував такі норми матеріального права.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що матеріальними збитками, спричиненими позивачу є витрати, які вона понесла за зберігання автомобіля на спецмайданчику за період з 04 квітня 2013 року по 18 квітня 2013 року в розмірі 2100,00 грн. та оплата комісії банку за здійснення касової операції в розмірі 21,00 грн., що підтверджується квитанціями № 2503.631.1 і № 2503.631.2 від 18 квітня 2013 року. Зазначені витрати позивач змушена зробити для відновлення свого порушеного права, що є реальними збитками.

Є правильним висновок суду першої інстанції, що витрати з отримання позивачем платних транспортних послуг у період 04-18 квітня 2013р. у сумі 20220грн. та штрафні санкції у сумі 10440грн, сплачені позивачем за неналежне виконання договору з надання транспортних послуг не підпадають під дію п.1 ч.2 ст.22 ЦК України.

Згідно вказаної норми матеріального права до збитків віднесені втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Як встановлено судовим рішенням - ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 травня 2013 року, незаконними є дії державного виконавця відділу ДВС Бердянського МРУЮ Запорізької області Ткаченко Н.М. щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, постанови про розшук майна боржника відносно автомобілів ТОУОТА держномер НОМЕР_1 та Мersedes-Bens держномер НОМЕР_2 при примусовому виконанні виконавчого листа № 801/766/2012, виданого 12 вересня 2012 року Бердянським міськрайонним судом (виконавче провадження №36501250).

Порушеним є право власності позивача щодо володіння, користування та розпорядження тимчасово вилученим у неї автомобілем ТОУОТА держномер НОМЕР_1, який перебував на зберіганні на платному спецмайданчику протягом двох тижнів.

Втрати з оплати перебування автомобіля на спецмайданчику є реальними, які особа була вимушена зробити для відновлення прав власника у повному обсязі.

Витрати, пов'язані з отриманням транспортних послуг за окремою цивільно-правовою угодою та штрафні санкції за цією угодою не пов'язані з поновленням порушеного права власності позивача на вилучений автомобіль, а тому не є реальними збитками, пов'язаними з незаконними діями державного виконавця, а тому правильно визнані судом першої інстанції такими, що не підлягають стягненню на користь позивача.

У відповідності до ст. 23, 1167 ЦК України суд першої інстанції обґрунтовано визнав наявним факт спричинення моральної шкоди позивачу незаконними діями державного виконавця та стягнув на відшкодування моральної шкоди 2000грн., частково задовольнивши цю частину позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо незгоди з такими висновками рішення суду, оскільки позивач вважає понесені нею витрати з отримання транспортних послуг та сплати штрафних санкцій за договором про надання транспортних послуг такими, що підлягають стягненню з відповідача, не знайшли свого підтвердження з підстав, що наведені вище у цій ухвалі.

Інших доводів апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо неправильності списання витрат позивача зі сплати судового збору з неналежного рахунку не спростовують висновків рішення суду по суті спору.

В разі потреби вказана обставина може бути врегульована судом першої інстанції у порядку ст. 373 ЦПК України шляхом зміни способу та порядку виконання ухваленого ним рішення.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо безпідставності стягнення витрат за зберігання вилученого автомобіля на спецмайданчику, оскільки посадова особа Державтоінспекції мала скласти кошторис витрат та подати його до органів ДВС, який ініціював затримання транспортного засобу та в подальшому у передбаченому законом порядку ці витрати були б віднесені до витрат виконавчого провадження, не спростовують висновки рішення суду.

Вищевказаним рішенням суду - ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 травня 2013 року визнані незаконними дії державного виконавця відділу ДВС Бердянського МРУЮ Запорізької області Ткаченко Н.М. щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, постанови про розшук майна боржника відносно автомобілів ТОУОТА держномер НОМЕР_1 та Мersedes-Bens держномер НОМЕР_2 при примусовому виконанні виконавчого листа № 801/766/2012, виданого 12 вересня 2012 року Бердянським міськрайонним судом (виконавче провадження №36501250).

У порядку ст.61 ЦПК України ці обставини звільнені від доказування.

Саме незаконні дії державного виконавця потягли затримання та вилучення автомобіля позивача, яка сплатила витрати зі зберігання особисто та підтвердила це належними доказами (квитанціями).

Вказаний Державною казначейською службою України в апеляційній скарзі факт складення кошторису органами Державтоінспекції міг би мати місце у разі законних дій державного виконавця, що врахував би суд першої інстанції.

У даній справи позивач понесла витрати з оплати перебування автомобіля не спецмайданчику, які є реальними та які особа була вимушена зробити для відновлення порушених прав власника. Витрати пов'язані з незаконними діями державного виконавця, а тому колегія суддів не погоджується з наведеними доводами апеляційної скарги Державної казначейської служби України.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо безпідставності стягнення 2000грн. на відшкодування моральної шкоди не мають законних підстав.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У даній справі встановлено, що відносно позивача державним виконавцем вчинено незаконні (протиправні) дії, якими порушені права позивача, зокрема, право власності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність факту спричинення моральної шкоди позивачу внаслідок незаконних дій державного виконавця та частково задовольнив позовні вимоги, урахувавши приписи закону щодо розумності та справедливості стягнення.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо безпідставності посилання позивача на погіршення стану здоров'я у частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що вказані обставини належним чином враховані судом першої інстанції, який позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 16800грн. задовольнив частково та стягнув 2000грн., з чим погоджується колегія суддів.

Інших доводів апеляційна скарга Державної казначейської служби України не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційних скарг не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: