Справа № 465/4280/14 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/1745/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, представника Публічного

акціонерного товариства «Завод «Львівсільмаш» -

ОСОБА_3, представника відділення виконавчої дирекції

Фонду соціального страхування від нещасних випадків на

виробництві та професійних захворювань у м. Львові -

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Завод "Львівсільмаш" на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Завод «Львівсільмаш» третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - відділення виконавчої дирекції фонду в м. Львові Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про стягнення у відшкодування шкоди за попередній період за три роки 81954.00 грн., стягнення в подальшому щомісячних платежів в розмірі 2867.5 грн. та стягнення заподіяної моральної шкоди в розмірі 15000 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2014року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Завод «Львівсільмаш», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Львові, про відшкодування шкоди, заподіяної унаслідок травмування на виробництві, скасовано, передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Франківського районного суду м. Львова від 16вересня 2014року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27листопада 2014року залишено без змін.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ВАТ «Завод «Львівсільмаш» на користь ОСОБА_2 у відшкодування шкоди заподіяної каліцтвом, у звязку із нещасним випадком на виробництві, заборгованість у розмірі - 81954 грн. Стягнуто з ВАТ «Завод «Львівсільмаш» на користь держави судовий збір у розмірі 1218 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ПАТ "Завод "Львівсільмаш", вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не встановлено і не зазначено в оскаржуваному рішенні, який розмір середньомісячного заробітку, що повинен братися до уваги при визначені розміру відшкодування, не встановлено розмір призначеного позивачу відшкодування та не перевірено розрахунки такого. Не взято до уваги, що позивач після отримання трудового каліцтва у зв"язку з нещасним випадком на виробництві, що стався 09.09.1964 року до відповідача за отриманням відшкодування шкоди не звертався і відсоток втрати працездатності вперше встановлений ОСОБА_2 лише 29.09.2015 року згідно довідки серії 10 ААА № 266206. Також апелянт зазначає, що вищезгаданою довідкою позивачу встановлено 60% втрати працездатності та не вказано про зв"язок такої втрати з виробничою травмою. Як встановлено ч. 6 ст. 47 Закону України "Про страхування від нещасного випадку" та ч. 3 ст. 28 "Правила возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба, причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей" від 22.12.1961 року №483/25, виплати за минулий період більший за три роки можуть здійснюватись лише як продовження вже призначених виплат з дня їх припинення і до часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв"язку між настанням непрацездатності та ушкодження здоров"я, а відтак судом безпідставно задоволено позовні вимоги щодо стягнення відшкодування за період що передує поданню заяви про відшкодування шкоди. Крім цього апелянт просить врахувати, що позивач на момент оскарження рішення суду не звертався до відповідача із заявою про призначення відшкодування, а тому ПАТ "Завод "Львівсільмаш" не має змоги передати відділенню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в районах та містах обласного значення документів, які підтверджують право працівників на страхові виплати. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ПАТ «Завод «Львівсільмаш» ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, думку представника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м.Львові - ОСОБА_4 щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог не оскаржується, а відтак його законність та обґрунтованість в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог апеляційним судом не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності безтерміново, що є підставою для стягнення з відповідача 81954.00 грн. втраченого заробітку у зв»язку з втратою працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 09.09.1964 року.

Колегія суддів не погожується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «Завод «Львівсільмаш» з 01 серпня 1964 року до 22жовтня 1970 року.

09 вересня 1964 року з ОСОБА_2 стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму руки, що підтверджується копією акту про нещасний випадок на виробництві від 09 вересня 1964 року № 82.

Відповідно до копій довідок від 30 листопада 1964 року серії КП №254908 та від 27 листопада 1965 року серії ЯЯ № 198608 ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності на один рік, а в подальшому інвалідність третьої групи довічно.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон №1105-ХІV) особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, повязаних з виконанням ними трудових обовязків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Згідно з абз. 4 ч. 3 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон №1105-ХІV), передача документів, що підтверджують право працівника на страхову виплату , інші соціальні послуги внаслідок нещасного випадку на виробництві або захворювання, а також розміри цієї виплати та послуг здійснюється підприємствами Фонду соціального страхування від нещасних випадків по акту. Форма акту, перелік документів, а також строк передачі встановлюється Фондом.

Відповідно до п. п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» на підставі Закону № 1105-XIV у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, повязаних із виконанням ними трудових обов'язків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України.

Особам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника Фондом.

З матеріалів справи, з пояснень сторін, вбачається, що у ПАТ«Завод «Львівсільмаш» оригінал акту про нещасний випадок, який стався з ОСОБА_5 від 09.09.1964 року, не зберігся, оскільки пройшов 45річний строк його зберігання, а тому справа позивача про нещасний випадок не може бути сформована і передана до структурного підрозділу Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, який вирішує питання призначення страхових виплат.

Стаття 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачає, що застрахованим особам у разі настання страхового випадку виплачуються страхові виплати, однією з яких є страхова виплата втраченого заробітку залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.

Відповідно до ст. 30 Закону №1105-ХІV (в редакції, чинній на день ухвалення рішення) ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоровя. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою повязане ушкодження здоровя, причину, час настання та групу інвалідності у зв»язку з ушкодженням здоровя, а також визначає необхідні види медичної та соціальної допомоги.

Огляд потерпілого проводиться МСЕК за умови подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту профпатології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури. Позачергова експертиза проводиться МСЕК за заявою потерпілого, інших заінтересованих осіб, суду чи прокуратури.

Отже розмір страхової виплати втраченого заробітку залежить від ступеня втрати потерпілим працездатності, відсоток втрати працездатності встановлюється МСЕК у його висновку.

З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10 ААА №266 206 від 29.09.2015 року, виданої безтерміново на підставі акту огляду МСЕК №1130, вбачається, що ОСОБА_2 встановлено 60% втрати професійної працездатності, акт №82 від 09.09.1964 року.

Оскільки розрахунок розміру страхової виплати втраченого заробітку залежить від ступеня втрати професійної працездатності, який встановлюється МСЕК, та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров»я, за відсутності довідки МСЕК про ступінь втрати працездатності розмір належної позивачу страхової виплати втраченого заробітку розрахувати неможливо і така виплата не може бути призначена.

Звернувшись до суду з позовом ОСОБА_2 про стягнення 81954.00 грн. втраченого заробітку за період з 15.07.2011 року до 15.07.2014 року, такий розмір втраченого заробітку розрахував, виходячи з того, що йому встановлено третю групу інвалідності, яка передбачає втрату працездатності до 60%, ОСОБА_2 визначив ступінь втрати працездатності в розмірі 30%, і виходячи з цього розрахував суму втраченого заробітку за період з 15.07.2011 року до 15.07.2014 року в розмірі 81954.00 грн., розрахунок якого він обчислював виходячи з положень ст. 1197 ЦК України, відповідно до якої розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров»я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров»я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності. Середньо місячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три місяці роботи, що передували ушкодженню здоров»я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров»я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим п»ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п»ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Оскільки ступінь втрати працездатності вправі визначати лише МСЕК, визначення позивачем втрати працездатності у розмірі 30% є лише припущенням, а відтак таке не може братися до уваги судом, оскільки відповідно до ст. 61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути втрачений заробіток за три роки, що передували зверненню до суду з даним позовом , тобто, за період з 15.07.2011 року до 15.07.2014 року.

З врахуванням того, що виплата страхового відшкодування втраченого заробітку залежить від ступеня втрати працездатності потерпілого, і така в розмірі 60% була встановлена ОСОБА_2 лише 29.09.2015 року, то втрачений заробіток може бути нарахований та проводитись починаючи з 29.09.2015 року.

А відтак задоволення судом першої інстанції позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення втраченого заробітку за період з 15.07.2011 року до 15.07.2014 року суперечить Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

З матеріалів справи вбачається, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року у справі № 876/3779/14 зобов»язано відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Львові розглянути справу про страхові виплати на підставі поданої ОСОБА_2 заяви та доданих до неї документів та прийняти рішення відповідно до вимог статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а відтак позовна вимога ОСОБА_2 про призначення та виплату щомісячних страхових платежів, яка ним заявлена до ПАТ «Завод «Львівсільмаш», задоволенню не підлягає, вимоги позивача в цій частині є безпідставними.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, то як вбачається з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11.03.2015 року, суд касаційної інстанції погодився з судами попередніх інстанцій, які прийшли до обгрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не доведено фактів, з якими закон поєднує підстави для відшкодування моральної шкоди, у зв»язку з чим рішення Франківського районного суду м. Львова від 16.09.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2014 року в цій частині залишив без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, передбачені ч.1 ст. 309 підстави для скасування рішення суду, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення суду підлягаєскасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову про стягнення з ВАТ «Завод «Льтвівсільмаш» на його користь щомісячних страхових виплат, втраченого заробітку за період з 15.07.2011 року до 15.07.2014 року.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Завод "Львівсільмаш"- задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову про стягнення з ВАТ «Завод «Львівсільмаш» на його користь щомісячних страхових виплат, втраченого заробітку за період з 15.07.2011 року до 15.07.2014 року.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_6