Придніпровський районний суд м.Черкаси

Провадження №2/711/648/16
Справа № 711/396/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2016 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Степаненко О.М.,

за участю секретаря Гордієнка О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору № 728/702728 від 12.11.2008 недійсним та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах ОСОБА_2 про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору № 728/702728 від 12.11.2008 недійсним та зобовязання вчинити певні дії. Позовні вимоги мотивує тим, що 12.11.2008 між ОСОБА_2 та ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» був укладений кредитний договір №728/702728 від 12.11.2008 на придбання автомобіля у розмірі 18700 доларів США.

Згідно з ч. 2.1. ст. 2 Договору купівлі - продажу автомобіля № 178 від 12.11.2008, який був підставами для банку здійснити кредитування фізичної особи - ОСОБА_2, позивач придбав автомобіль NISSAN TIІDA, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 за 126 500,00 грн., а не за 18 700 доларів США.

Договір купівлі - продажу автомобіля свідчить про те, що ТОВ «ЄВРОСЕРВ1С - 2000» здійснювало господарську діяльність - продаж авто на території України виключно у національній валюті країни - у гривнях.

Згідно з ч. 4.2 ст. 4 договору купівлі - продажу автомобіля № 178 від 12.11.2008, відповідач вніс аванс з власних коштів в розмірі 18975 грн., що разом із зазначеною сумою у валютному ордері № 1 від 12.11.2008, наданою банком в якості кредиту та в розмірі 108007,46 грн. складають суму вартості автомобіля.

В забезпечення виконання грошових зобов'язань по кредитному договору між позивачем та відповідачем 12.11.2008 було укладено договір застави транспортного засобу № 728/702728. Договір застави не було посвідчено нотаріально.

Договір застави № 728/702728 від 12.11.2008 свідчить про те, що автомобіль придбано за 126500 грн. (ч. 1.3).

Додаткова угода № 1 від 26.02.2010 до договору застави № 728/702728 від 12.11.2008 також підтверджує, що кредит було надано у гривні, а не у іноземній валюті, оскільки заставна вартість переоцінена та зазначена в розмірі 107525,00 грн.

Згідно з п. 2.1. кредитного договору, банк зобов'язався перерахувати кредитні кошти на потомний рахунок позичальника з подальшим їх перерахуванням на поточний рахунок продавця № 0148, тобто на рахунок автосалону.

Враховуючи те, що автомобіль ні салони на території України здійснюють свою господарську діяльність виключно в гривні, банк не мав можливості та жодного юридичного права надати кредит у будь - якій іноземній валюті, оскільки рахунок - фактура, договір купівлі - продажу транспортного засобу, які були оформлені та на підставі яких було перераховано кошти на рахунок продавця - ТОВ «ЄВРОСЕРВІС - 2000», складені з розрахунку у національній валюті, що підтверджується меморіальним ордером № 039 від 12.11.2008, згідно якого банком з транзитного рахунку № 0001 було перераховано на рахунок автосалону - продавця № 0148 суму в розмірі 107 525,00 грн.

Договору про надання банківських послуг щодо відкриття на ім'я позичальника та обслуговування банківського рахунку № 0001 з позичальником не узгоджувалось і останнім, не підписувалось.

Таким чином, кошти в розмірі та на умовах кредитного договору в розмірі 18700 доларів США не було зараховано на рахунок продавця, відповідно до п. 2.1 кредитного договору.

Про таке порушення свого права на отримання достовірної, правдивої та істотної інформації позивач дізнався 21.07.2015, оскільки відповідачем лише до заперечення на апеляційну скаргу по справі № 22-ц/793/1521/15 було надано копію меморіального ордеру № 039 від 12.11.2008.

Індивідуальні ліцензії Національного Банку України для здійснення розрахунків в іноземній валюті - в доларах США як засобу платежу за товари на території України в іноземній валюті - в доларах США та для здійснення розрахунків при стягнені відсотків, пені, штрафів та комісії в доларах США, укладеному між даним товариством та фізичною особою-позивачем, який був ініціатором отримання кредиту є обов'язковим для використання іноземної валюти як засобу платежу.

Позивач звертає увагу на той факт, що лише 12.10.2011 відповідачем було отримано Генеральну ліцензію Національного Банку України на здійснення валютних операцій та в якій чітко зазначено про право надання позивачем банківських послуг, визначених ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Генеральна ліцензія № 99 від 12.10.2011 не є підтвердженням права відповідача здійснювати валютні операції, приймати платежі, а тим більше надавати кредити в іноземній валюті у період з 2008 по 12.10.2011.

На момент укладення вище зазначених Договорів існувала типова форма кредитного Договору, яка була розроблена відповідачем.

Як вбачається з правової позиції Конституційного Суду України, яка була викладена у рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1 -26/2011, кредитний договір який має вид формуляру та іншу стандартну форму є договором приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Позивач не мав реальну можливість змінити умови договору, шляхом складання протоколу розбіжностей та остаточного погодження запропонованих умов ні у головному офісі банку ні у Черкаській обласній філії/відділенні, оскільки, як зазначалося вище, відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦКУкраїни договір приєднання, яким є договір, укладений між позивачем та відповідачем, виключає таку можливість.

За вказаних обставин, умови Кредитного Договору щодо видачі та отримання позики в іноземній валюті не були обов'язковими для позивача, однак на час укладення вище вказаних Договорів позивач не мав реальної можливості внести свої пропозиції щодо зміни умов Договору.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За вказаних обставин, суд повинен визнати обґрунтованими вимоги позивача щодо захисту його прав, як споживача, оскільки положення п. 7.1. Кредитного Договору є недійсними та несправедливими.

Отже, невідповідність істотних умов п. 2.1. Кредитного договору вимогам цивільного законодавства, є підставою вважати таку угоду нікчемною на підставі ст. 228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина України.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи з викладеного, істотними умовами кредитного договору як споживчого кредитного договору відповідно до чинного законодавства є умови про предмет, ціну, строк його дії, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом, тощо.

Таким чином кредитний договір укладений з порушенням вимог Закону України "Про захист прав споживачів" в частині недотримання істотних умов, які обов'язкові для кредитних договорів, чим були порушені права споживачів фінансових послуг.

Зокрема, умови договору кредиту не містять відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, як цього вимагає ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а графік повернення кредиту та сплати процентів по договору кредиту, який є його невід'ємною частиною, був укладений в порушення вимог чинного законодавства, а отже при укладені цього договору кредиту недодержана така істотна умова, як укладання зазначеного графіку у відповідності до умов кредитного договору.

Кредитором не було надано повної та детальної інформації про усі умови кредитування.

При укладенні вказаного кредитного договору були порушені також вимоги п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме банк не надав позичальнику як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної та достовірної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, за не надання якої передбачена відповідальність, яка встановлена статтями 15, 23 ЗУ "Про захист прав споживачів". |

У даному випадку така вимога закону не була виконана банком, про що свідчить текст кредитного договору та що є порушенням прав споживача фінансових послуг, оскільки у договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, що є істотною умовою договору - його ціна.

Несправедливими та незрозумілими є умови даного договору, які не встановлюють розмір щомісячної оплати зобов'язань позичальника для погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки не визначено з яких сум складаються заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та банком не розмежовано і не визначено конкретних сум до сплати по погашенню тіла кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та винагороди, тощо.

Відсутня умова договору про те, що позичальник повідомлений у письмовій формі про всі умови споживчого кредитування, однак, згідно з п. 2. 4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

ОСОБА_3 цього, грошове зобов'язання як кредитора, так і позичальника у вищезазначених договорах не виражене у грошовій одиниці України, і у цих договорах не визначений грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК України зобов'язання в Україні має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом.

Відповідно до квитанцій, погашення кредитного боргу та відсотків за користування кредитом позичальник здійснював щомісячні платежі в іноземній валюті - доларах США, що підтверджується наявністю у позичальника оригіналів квитанцій.

Статтею 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що на здійснення валютних операцій Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно із п.п. в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», пункту 1.10 Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції, означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії.

Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства.

Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача - фізичну особу - позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України.

На підставі вищевикладеного просить суд визнати недійсним кредитний договір №728/702728 від 12.11.2008. Зобов'язати ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» здійснити перерахунок коштів (звірку) із розрахунку фактично виданої суми кредиту в гривнях в розмірі 107525,00 грн. та фактично отриманих від позичальника - сплачених коштів в доларах СІІІА в рахунок погашення зобов'язань по кредитному договору №728/702728 від 12.11.2008. Зобов'язати банк видати ОСОБА_2 борговий документ про розмір вже сплачених коштів позичальником в рахунок погашення заборгованості в доларах США за час користування грошовими коштами з розмежуванням сплачених сум по тілу кредиту, відсоткам, винагороду банку та інших нарахувань, здійснених банком на власний розсуд.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_1 не зявилася, до судового засідання 25.02.2016 звернулася до суду з заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про причину не явки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи.

Представник відповідача ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в судове засідання не зявився, 22.02.2016 представник ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» ОСОБА_5 звернулася до суду з заявою про розгляд справи за відсутності представника Банку.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Виходячи зі змісту вищезазначених правових норм підставами недійсності правочину є :

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

4. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ( ч. 5 ст. 203 ЦК України).

5. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей ( ч. 6 ст. 203 ЦК України).

Виходячи зі змісту позовної заяви підставами для визнання кредитного договору недійсним є: не відповідність умов договору кредиту вимогам ЗУ «Про захист прав споживача», неправомірність укладення договору в іноземній валюті, відсутність у ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» права на здійснення валютних операцій.

Судом встановлено, що 12.11.2008 р. між АТ «Індекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 728/702728.

Згідно п. 1.1 якого ОСОБА_4 надав ОСОБА_2 кредит в сумі 18700 доларів США, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Термін користування кредитом з 12.11.2008 до 11.11.2015.

Відповідно до п. 1.2 договору кредиту кредит надавався позичальнику на купівлю автомобіля NISSAN TIIDA

За користування кредитними коштами позичальник зобовязався сплачувати процентну винагороду щомісячно у розмірі 14,9 % річних (п.1.4 договору).

12.11.2008 в забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань перед Банком між сторонами був укладений договір застави транспортного засобу № 728/702728 т-з.

Отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується валютним меморіальним ордером № 1 від 12.11.2008 р. на суму 18 700 доларів США, що по курсу НБУ (5,775800) становить 108007,46 грн.

26.02.2010 р. між АТ «Індекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно положень ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

29.10.2008 ОСОБА_2 була оформлена заява-анкета на отримання кредиту для купівлі автомобіля, в якій були вказані анкетні дані позивача та в графі «інформація про кредит» зазначена валюта кредиту долари США.

Судом встановлено, що сторони погодили положення кредитного договору з усіх істотних умов договору, обумовили обсяг взаємних прав та обовязків, обсяг відповідальності за порушення умов договору тощо.

Підписання позивачем договору кредиту свідчить про те, що позичальник ознайомився з умовами договору, на своє вільне волевиявлення прийняв їх, а тому твердження представника позивача ОСОБА_1 про те, що Банком не була надана повна інформація про умови кредиту не відповідає дійсності.

Також не знайшли свого підтвердження доводи представника позивача ОСОБА_1 про те, що нібито договір кредиту був укладений не в доларах США, а в національній валюті України гривні, з огляду на наступне.

Так, згідно валютного меморіального ордеру № 1 від 12.11.2008 року позивачу надані кошти в сумі 18700,00 доларів США. У відповідності з п. 2.1. кредитного договору, якщо кредит надано позичальнику в іноземній валюті, то перерахування суми кредиту на рахунок продавця автотранспорту здійснюється в гривневому еквіваленті по комерційному курсу банку. Позичальник отримує суму кредиту в іноземній валюті та одночасно здійснює обмінну операцію іноземної валюти на гривню по комерційному курсу банку, що діяв на момент здійснення цієї операції.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Згідно з положенням ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені , на власних умовах та на власний ризик.

Судом встановлено, що на момент укладення договору кредиту діяла банківська ліцензія № 99 від 16.01.2003.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і контролю» НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Відповідно до п.5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року № 275 письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року за № 15-93.

Згідно з п. 1.5. Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ 14.11.2004 року за № 483, використання іноземної валюти на території України без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Підпунктом в п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю встановлено, що Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, а саме операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. ОСОБА_2 того п. 5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю визначено, що одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Таким чином, в силу підпункту в п.4 та п. 5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю одержання кредитів в іноземній валюті резидентами України є правомірним, а тому посилання Позивача на порушення вимог ст. 3 цього ж нормативно-правового акту є таким, що не відповідає дійсності.

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті.У звязку з цим операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Отже, твердження представника позивача ОСОБА_1 про відсутність у Банку ліцензії на право здіснення валютних операцій не може бути покладено в основу судового рішення, оскільки спростовується матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновків, що при укладенні кредитного договору банком повністю були дотримані вимоги ст. 203 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Не підлягають до задоволення позовні вимоги представника позивача про «зобов'язання ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» здійснити перерахунок коштів (звірку) із розрахунку фактично виданої суми кредиту в гривнях в розмірі 107525,00 гри. та фактично отриманих від позичальника - сплачених коштів в доларах США в рахунок погашення зобов'язань по кредитному договору №728/702728 від 12.11.2008» та «зобовязання банку видати ОСОБА_2 борговий документ про розмір вже сплачених коштів позичальником в рахунок погашення заборгованості в доларах США за час користування грошовими коштами з розмежуванням сплачених сум по тілу кредиту, відсоткам, винагороду банку та інших нарахувань, здійснених банком на власний розсуд», оскільки вищевказані позовні вимоги є похідними від незадоволеної позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним.

ОСОБА_3 того, обґрунтовуючи відмову у вказаних вище вимогах суд звертає увагу, що відповідно до п.1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Зі змісту вищевказаного положення випливає, що зверненню до суду з вищевказаними вимогами повинна передувати відмова відповідача в їх задоволенні, що свідчить про наявність у позивача порушення його прав.

Листом ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» від 20.03.2015 позивачу не було відмовлено в наданні відповідних розрахунків, а лише було запропоновано оплатити послугу банку за надання письмової інформації, яка відповідно до положень банку є платною, а тому суд вважає, що права позивача в отриманні документів, які стосуються розміру сплачених коштів за кредитним договором, розміру заборгованості за договором тощо не були порушені, а тому не підлягають захисту судом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 192, 203, 215, 524, 627, 628, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 2,19, 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. ст. 8,10, 11, 60, 88, 212, 213, 215, 223 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору № 728/702728 від 12.11.2008 недійсним та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_6