АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А. І.

суддів:Литвинюк І.М., Височанської Н.К.

секретар: Вівчарик Н.В.

з участю сторін: представників ОСОБА_3- ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника відповідачів - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці позивача Виконавчий комітет Чернівецької міської ради про усунення перешкод у розпорядженні та у повноцінному користуванні належним на праві особистої приватної власності нерухомим майном, шляхом визнання осіб, що були тимчасовими користувачами такими, що не набули ні права власності, ні права на проживання в житловому будинку і стали особами, що неправомірно зареєстрували своє постійне місце проживання в ньому і про витребування, належного власнику, майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним та зареєструвала своє постійне місце проживання, шляхом зобов'язання звільнити приміщення, яке є нежитловим, а також зобов'язати їх негайно анулювати своє постійне місце проживання в житловому будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, інтереси якої представляють ОСОБА_5, ОСОБА_4 на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2016 року та рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2016 року , -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8,

_____________________________________________________________________________

№ 22ц/794/525/2016 р. Головуючий у І інстанції:Мілінчук С.В.

Категорія: 59 Суддя-доповідач: Владичан А.І.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці позивача Виконавчий комітет Чернівецької міської ради про усунення перешкод у розпорядженні та у повноцінному користуванні належним на праві особистої приватної власності нерухомим майном.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 29 листопада 2012 року, а з 25 липня 2013 року і формально, вона є одноосібним власником садиби за адресою: АДРЕСА_1 яка розташована на земельній ділянці загальною площею - 0,2601га., з яких одна з них площею, що є присадибною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею - 0,10га., яка належить їй на праві приватної власності, а інша площею - 0,1601га., надана їй в оренду під сад та город. На присадибній земельній ділянці розташовано житловий будинок літ. «А», літня кухня літ. «В», та інші господарські побудови.

ОСОБА_11, який являвся її братом, отримавши у спадщину після смерті його бабусі ОСОБА_12 будинковолодіння за вказаною адресою, у 2002 та 2003 роках прописав туди свою дружину ОСОБА_7 та її сина ОСОБА_8, старий будинок, який перебував за вказаною адресою зніс та розпочав будівництво нового. В подальшому ОСОБА_11 помер та його мати, ОСОБА_13, визнавши право власності на будівельні матеріали в новозбудованому будинку за вказаною адресою набула на них право власності та в подальшому також померла. Спадкоємцем усього майна після смерті ОСОБА_13 є вона, що підтверджується свідоцтвом про право власності на вказане будинковолодіння, отримане в 2012 році.

Як до смерті ОСОБА_11 так і після його смерті у будинковолодінні зареєстрованими є ОСОБА_7, ОСОБА_8, які проживають у літній кухні та не бажають покидати займане приміщення. У зв'язку із цим, вона звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у володінні та користуванні майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, однак рішенням суду їй відмовлено у задоволенні вимог.

Попри це, відповідач ОСОБА_7 продовжує проживати у літній кухні на території будинковолодіння ставлячись до позивача вороже, користуючись плодами із її земельних ділянок, та вчиняє інші дії, які роблять її життя нестерпним.

Просила суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у розпорядженні та повноцінному користуванні нерухомим майном, шляхом визнання осіб, що були тимчасовими користувачами такими, що не набули ні права власності, ні права на проживання в житловому будинку і стали особами, що неправомірно зареєстрували своє постійне місце проживання в ньому і про витребування, належного власнику, майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним та зареєструвала своє постійне місце проживання, шляхом зобов'язання звільнити приміщення, яке є нежитловим, а також зобов'язати їх негайно анулювати своє постійне місце проживання в житловому будинку.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_3, інтереси якої представляють ОСОБА_5, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення Садгірського районного суду м. Чернівці є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, обставини які суд вважав встановленими не є доведеними.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що обоє відповідачів не набули право на житло в її власній садибі, оскільки ніколи в ньому не проживали, а тільки незаконно зареєструвалися там, тому здійснюють її перешкоди у користуванні майном.

Сумнівні та суперечливі, неповні тези суду першої інстанції разом з вірною констатацією того, що саме апелянт є власником і присадибної ділянки і житлового будинку прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з оскарженням рішення суду першої інстанції апелянт оскаржує також ухвалу Садгірського районного суду від 22.02.2016 року про відмову в задоволенні заяви-клопотання про вихід суду на місце розташування нерухомого предмету спору, постановлену судом на місці в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене просила скасувати ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22.02.2016 року про відмову в задоволенні клопотання, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, або скасувати цю ухвалу, і вирішити питання по суті,а після цього скасувати рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 22.02.2016 року та ухвалити нове рішення яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правомірно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості з огляду на таке.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 25.07.2013 року. Також ОСОБА_14 на праві приватної власності належить земельна ділянка у АДРЕСА_1 площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Окрім того, ОСОБА_14 надано в оренду під сад та город земельна ділянка площею 0,1601 га за вказаною адресою, що підтверджується копією Витягу з рішення Чернівецької міської ради за № 671 від 29.11.2012року з Додатком № 1, копією витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.06.2013року з кадастровим планом земельної ділянки.

Як вбачається із довідки про склад сім'ї № 6603 від 10.10.2015 року виданого ПП «Садгора-Сервіс» у АДРЕСА_1 зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.9).

У відповідності до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку квартири, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 24.01.2014 року встановлено, що відповідачка ОСОБА_7 зареєстрована в указаному будинку, як дружина власника, з 8 серпня 2002 року до тепер, оскільки з 10 березня 2000 року по день смерті перебувала в зареєстрованому шлюбі з братом позивачки. Відповідач ОСОБА_8 також зареєстрований в указаному будинку як член сім'ї власника з 21 травня 2003 року до тепер. Протягом подружнього життя відповідачка разом із ОСОБА_11 і своїм сином проживали у спірному будинку, як члени сім'ї власника ОСОБА_11, який дав згоду на вселення відповідачів до спірного житла та реєстрацію в ньому.

У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини.

Доводи апеляційної скарги, щодо визнання осіб, що були тимчасовими користувачами такими, що не набули права проживання в житловому будинку, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з вищевказаного рішення, яке вступило в законну силу, встановлено, що відповідачі вселилися у спірний будинок на законних підставах та з дозволу власника, а тому право користування житловим приміщенням не втратили, і мають право на проживання як члени сім»ї бувшого власника.

Щодо вимог позивача стосовно того, що ОСОБА_7, ОСОБА_8, як тимчасові користувачі спірного житла, на її думку, про визнання їх такими, що не набули права власності на спірне житло, то в суді першої інстанції і в суді апеляційної інстанції право власності позивача, відповідачами не оспорювалося.

Безпідставними є посилання апелянта про витребування, належного власнику майна шляхом зобов'язання звільнити приміщення, яке є нежитловим, оскільки відповідач ОСОБА_7 зареєструвавшись (прописавшись) у вказаному будинку з 08.08.2002 року, як дружина власника, а відповідач ОСОБА_8 як член сім'ї власника, набули право проживання і користування житловим будинком та належними до нього господарськими будівлями і спорудами, в тому числі і літньої кухні літ. «Б».

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України до способів захисту цивільного права належить зокрема припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом заборони користуватись земельними ділянками та отримувати із них плоди, але у своєму позові не вказує посилання на правову підставу обмеження такого права відповідачів, як спосіб захисту цивільного права.

При вирішенні спору в цій частині суд першої інстанції вірно застосував позицію ВССУ викладеної в п.33 постанови №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, згідно якої застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач ні в своїй позовній заяві, ні безпосередньо у судовому засіданні і вказував про порушення з боку ОСОБА_7 стосовно неправомірного отримання збирання нею врожаю із земельної ділянки власника, не надала жодного доказу і підтвердження своєї позиції та не довела, що є реальна небезпека порушення її права.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову і в цій частині, оскільки вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку, залежить зокрема,від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норма житлового та цивільного законодавства.

Суд, вирішуючи спір, вірно посилався на те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, які ґрунтуються на вищевказаних нормах матеріального права, а обраний позивачем вид захисту не передбачений діючим законодавством.

Разом з оскарженням рішення суду першої інстанції апелянт оскаржує також ухвалу Садгірського районного суду від 22.02.2016 року про відмову в задоволенні заяви-клопотання про вихід суду на місце розташування нерухомого предмету спору, постановлену судом на місці в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що протокольно постановлена ухвала суду першої інстанції з дотриманням норм процесуального права, і підстав для її скасування немає.

Суд першої інстанції врахувавши встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази дійшов правомірного висновку, що сторони проживають у вказаному будинковолодінні на законних підставах, судом не можуть бути задоволені інші позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом звільнення приміщення та анулювання реєстрам свого постійного місця проживання, тому підстав для задоволенню позову немає.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, інтереси якої представляють ОСОБА_5, ОСОБА_4, відхилити.

Ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2016 року, яка постановлена без виходу в нарадчу кімнату, залишити без змін.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: