АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2338/16 Справа № 208/3162/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ричка С. О. Доповідач - Романюк М.М.
13 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого Романюк М. М.
суддів Котушенко С.П., Красвітної Т.П.
при секретарі Назаренко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу територіального центру соціального обслуговування Заводського району м.Дніпродзержинська на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до територіального центру соціального обслуговування Заводського району м.Дніпродзержинська про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И Л А:
Позивач звернулася до суду з зазначеним вище позовом 26 квітня 2013 року. В обґрунтування заявлених та уточнених вимог посилалася на те, що з вересня 1998 року вона працювала у відповідача на посаді соціального працівника. Наказом №179-к від 23 червня 2010 року її звільнено з посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважної причини. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки після поновлення її на роботі за рішенням суду, коли позивач 01 червня 2010 року вийшла на роботу адміністрація відмовила у наданні їй дільниці по обслуговуванню, яку вона обслуговувала до попереднього звільнення, тобто не надали їй робочого місця, у зв'язку з чим вважає, що прогул скоєно з поважної причини. Просить визнати незаконним наказ про звільнення та скасувати його, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 42 706 грн. 78 коп., на відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. та судові витрати по справі.
Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року та з урахуванням ухвал Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 грудня 2015 року про виправлення описок позовні вимоги задоволені частково: скасовано наказ про звільнення, поновлення позивача на роботі з 01 червня 2010 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 42 706 грн. 78 коп., на відшкодування моральної шкоди 600 грн. та понесені витрати в розмірі 2 850 грн. В іншій частині позову відмовлено, вирішено питання судових витрат. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та середнього заробітку за один місяць.

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Проте з даним висновком погодитись не можна виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач з вересня 1998 року працювала у відповідача на посаді соціального працівника. Наказом №179-к від 23 червня 2010 року її звільнено з посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважної причини.

Приймаючи рішення про поновлення позивача на роботі суд першої інстанції керувався тим, що позивача після її поновлення на роботі за рішенням суду, фактично не було допущено до роботи, оскільки не надано робочого місяця. Даний висновок суду не відповідає встановленому в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 12 травня 2009 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2009 року залишено без змін, позивача поновлено на посаді соціального працівника територіального центру соціального обслуговування Заводського району м.Дніпродзержинська. Після набрання рішенням законної сили, позивач деякий час перебувала на лікарняному та у відпустці. 01 червня 2010 року вона прийшла на роботу та їй було надано робоче місце (адреси непрацездатних громадян для обслуговування) у сел.Романкове. Позивач відмовилася від обслуговування громадян за зазначеною адресою, вимагаючи надання їй для дільницю, яку вона обслуговувала до її звільнення у 2007 році. Дана обставина підтверджується актами відповідача від 01 червня 2010 року про надання позивачу дільниці для обслуговування, про відмову позивача обслуговувати запропоновану дільницю та залишення місця роботи.

Згідно п.23 Типового положення про територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженного Постановою КМ України від 29 грудня 2009 р. № 1417 "Деякі питання діяльності територіальних центрів соціального обслуговування (надання соціальних послуг)", в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, кількість громадян, яких повинен обслуговувати соціальний працівник, соціальний робітник, обсяг їх роботи визначає завідувач (заступник завідувача) відділення соціальної допомоги вдома з урахуванням стану здоров'я громадянина, який обслуговується, його віку, рівня рухової активності, здатності до самообслуговування, місця та умов проживання, наявності транспортного сполучення, інших факторів, що можуть вплинути на здійснення соціального обслуговування та якість надання соціальних послуг (один соціальний робітник обслуговує шістьох громадян у сільській (приміській) місцевості, інших місцевостях, що не мають транспортного сполучення, у приватному або державному секторі без комунальних зручностей і десять громадян у містах з комунальними зручностями; один соціальний робітник обслуговує двох непрацездатних громадян, яким установлена V група рухової активності).

Згідно посадової інструкції соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома, затвердженої 28 лютого 2008 року, з якою позивач була ознайомлена15 вересня 2009 року, соціальний робітник підпорядковується соціальному працівникові відділення соціальної допомоги та організовує свою роботу згідно графіків, складених з урахуванням потреб інвалідів і людей похилого віку.

Таким чином, обсяг роботи та конкретні ділянки, які надаються в обслуговування соціальному робітнику, визначаються завідувачем (заступником завідувача) відділення соціальної допомоги вдома. Соціальним працівником складається графік роботи, який затверджується заввідділеням соціальної допомоги. Той факт, що позивачу після поновлення на роботі була запропонована інша ділянка для обслуговування, свідчить про те, що позивача було допущено до роботи, надано робоче місце, а тому висновок суду, що відповідачем було порушено право позивача на працю, не надано робочого місяці не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позивач сама відмовилася від виконання робочих обов'язків.

Згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як вбачається з наданих відповідачем актів, починаючи з 01 червня 2010 року і до звільнення, позивач була відсутні на роботі більш трьох годин протягом дня без поважних причин, тобто вчинила прогул. З актами від 01, 02, 03, 04, 07, 08 червня 2010 року позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис, будь-яких зауважень за вказаними в актах обставин, або незгоди з ними позивач не зазначила.

Згідно ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

У зв'язку з відсутністю на роботі позивачу було запропоновано надати пояснення з причин відсутності, від надання яких вона відмовилася, що підтверджується актом від 03 червня 2010 року.

Таким чином посилання позивача, що її звільнення проведено з порушення вимог ст.149 КЗпП не відповідає дійсності.

Звернення позивача до відповідача 03 червня 2010 року з заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати у період з 01 червня 2010 року та 02 червня 2010 року не може свідчити, що позивач була відсутня на роботі у ці дні з поважних причин, оскільки дана заява написана несвоєчасно. Подана 03 червня 2010 року заява про надання з 01 червня 2010 року чергової відпустки також не є підставою для невиходу позивача на роботу, оскільки сам по собі факт надання заяви не надає підстав визнавати відсутність на роботі з поважних та законних підстав, крім того у наданні відпуски було відмовлено, про що позивача було повідомлено. Не можна прийняти до уваги і заяви позивача від 15 червня 2010 року про надання відпустки без збереження заробітної плати та планової відпустки з 01 червня 2010 року, оскільки вони також написані несвоєчасно та відповідачем задоволені не були. Подання усіх зазначених заяв свідчить про те, що позивач, розуміючи що не виходить на роботу без поважних причин, таким шляхом намагалася уникнути відповідальності за скоєні прогули.

Висновок суду щодо того,що не було звільнено працівника, якого було прийнято на місце позивача ґрунтується на припущеннях і належними та допустимими доказами не підтверджується.

Крім того, суд в рішенні не надав оцінки поясненням свідків, які були допитані в судовому засіданні та підтвердили факт надання позивачу робочого місця, її відмови виконувати роботу за визначеною завідуючим дільницею та відсутності позивача на роботі.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції також було встановлено, що після негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі, їй було визначено ділянку, від обслуговування якої вона відмовилась у 2010 році, однак зараз позивач погодилась та обслуговує визначену ділянку.

Суд першої інстанції на зазначене вище уваги не звернув, не надав відповідну оцінку доказам, що були надані відповідачем та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених вимог, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу територіального центру соціального обслуговування Заводського району м.Дніпродзержинська - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до територіального центру соціального обслуговування Заводського району м.Дніпродзержинська про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.М.Романюк

Судді: С.П.Котушенко

Т.П.Красвітна