АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

03 березня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Качана В.Я.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року,

встановила:

28.04.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив скасувати наказ №128-П від 01.04.2015 р. та поновити його на роботі на посаді провідного фахівця відділу оцінки забезпечення управління оцінки ризиків забезпечення департаменту ризик-менеджменту Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» ( далі - ПАТ АБ «Укргазбанк»), стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.04.2015 р. до дня поновлення на роботі, з розрахунку 200,33 грн. за один робочий день вимушеного прогулу, відшкодувати заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та витрати на правову допомогу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 01.11.2012 р. працював у ПАТ АБ «Укргазбанк» на посаді провідного фахівця відділу оцінки забезпечення управління оцінки ризиків забезпечення департаменту ризик-менеджменту. 03.04. 2015 р. його було звільнено з роботи на підставі наказу №128-П від 01.04.2015 р. за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Посилаючись на те, що його звільнення проведено з порушенням вимог закону, а саме вимог статей 43,46 Конституції України, статей 22, 32, 36, 40, 49-2, 49-4 КЗпП України, без урахування вимог статей 7, 12, 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», що призвело до порушення його трудових прав та заподіяння моральної шкоди, просив позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність рішення суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зазначив, що при вирішенні спору судом було неправильно застосовано положення ст. 49-2 КЗпП України, оскільки роботодавець не запропонував ряд вакантних посад, які вивільнились упродовж 03.02.-01.04.2015 р. Як наслідок, судом безпідставно не було застосовано до спірних правовідносин ст.235 КЗпП України, що підлягала застосуванню у зв'язку із незаконністю звільнення працівника.

При цьому судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про оголошення перерви для ознайомлення з наданими під час судового засідання документами, чим порушено вимоги ч.2 ст.10 ЦПК України щодо змагальності сторін. Також судом відмовлено у задоволенні клопотання про оголошення перерви та надання можливості виступити у судовому засіданні позивачу, підготуватись до судових дебатів, чим порушено вимоги ст.5 ЦПК України.

При вирішенні спору судом не взято до уваги доводи позивача щодо наявності інших вакантних посад, які мали бути запропоновані ОСОБА_1 при його звільненні, а врахована лише загальна кількість інших вакантних посад, що не відповідали кваліфікаційним вимогам ОСОБА_1

В порушення вимог чинного законодавства позивачу не було запропоновано переведення на жодну вакантну посаду до новостворених структурних підрозділів.

У спірних правовідносинах мала місце виключно реорганізація, що виключало правомірність звільнення працівника.

Відповідачем була надана позивачу недостовірна інформація щодо умов оплати праці відносно 4 посад, а 11 посад, які були наявні у відповідача, взагалі не були запропоновані, що підтверджується копіями форми №3-ПН, поданої до Солом'янського центру зайнятості.

Під впливом психологічного тиску та внаслідок введення в оману позивача змусили написати відмову від вакантної посади головного фахівця відділу аналізу та моніторингу СОД управління оцінки та моніторингу забезпечення департаменту ризик-менеджменту.

Позивачу не було запропоновано наявні посади, які були вакантними один день та два дні, на підставі твердження сторони відповідача, що ці посади також підлягали скороченню, однак ніяких доказів цього стороною відповідача надано не було.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник ПАТ АБ «Укргазбанк» Ковальов В.М. зазначив, що звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України відбулось з дотриманням процедур та гарантій, передбачених трудовим законодавством України. Позивачу пропонувались повністю всі посади по всій системі банку на території України за весь період з моменту прийняття рішення про вивільнення до дати фактичного звільнення, всього 268 посад, від яких він відмовився. При розгляді справи судом не було допущено порушень норм процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Ковальов В.М. просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 02 липня 2012 року було прийнято до ПАТ АБ «Укргазбанк» на посаду провідного фахівця відділу оцінки забезпечення управління оцінки ризиків забезпечення департаменту ризик-менеджменту з 3 липня 2012 року (а.с.66 т.1).

У зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення структурних підрозділів головної установи Банку (протокол Правління від 03.02.2015 р. №8), значним зменшенням обсягів робіт та операційного завантаження працівників, 03 лютого 2015 р. видано наказ №65 «Про скорочення штату працівників», відповідно до якого з 03.04.2015 р. підлягав скороченню штат працівників головної установи Банку відповідно до додатку до цього наказу (а. с. 74-80 т.1).

У зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме - скорочення структурного підрозділу, в якому працював позивач, відповідно до наказу №65 від 03.02.2015 р. «Про скорочення штату працівників» ОСОБА_1 03 лютого 2015 року попередили про наступне звільнення з займаної посади 03 квітня 2015 року за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників (а.с.81 т.1).

Наказом №128-П від 01.04.2015 р. ОСОБА_1 звільнено з вказаної посади 03 квітня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги у відповідності до ст.44 КЗпП України (а.с 11 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову про поновлення ОСОБА_1 на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення останнього відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства. При цьому у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, що супроводжувалось скороченням деяких структурних підрозділів, в тому числі управління оцінки ризиків забезпечення, в якому працював позивач.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими з таких підстав.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст.40 , ч. 3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в день попередження про майбутнє вивільнення позивачу запропоновано посади відповідно до додатку №1 та додатку №2 до попередження про наступне звільнення, загальною кількістю 142 одиниці, від яких він відмовився (а.с. 82-84 т.1).

Крім цього, 10.02.2015 р. позивачу було запропоновано ще 22 посади, 16.02.2015 р. - 2 посади, 13.02.2015 р. - 7 посад, 17.02.2015 р. - 10 посад, 23.02.2015 р. - 10 посад, 26.02.2015 р. - 10 посад, 02.03.2015 р. - 4 посади, 03.03.2015 р. - 6 посад, 11.03.2015 р. - 12 посад, 17.03.2015 р. - 5 посад, 23.03.2015 р. - 17 посад, 31.03.2015 р. - 17 посад, 01.04.2015 р. - 4 посади, загальною кількістю 126 посад, від яких він від відмовився (а.с. 85-102 т.1).

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що у відповідача існувала можливість переведення ОСОБА_1 на іншу роботу в новостворений департамент ризик-менеджменту, до якого в період з 20.01.2015 р. по 02.02.2015 р. було прийнято 9 працівників, є необґрунтованими.

Враховуючи ту обставину, що прийняття вказаних працівників відбулось до ухвалення рішення про скорочення структурних підрозділів та штату працівників, тобто до 03.02.2015 р., переведення ОСОБА_1 в новостворений структурний підрозділ було правом, а не обов'язком відповідача.

Заперечуючи проти висновків суду першої інстанції в частині дотримання відповідачем вимог ст.49-2 КЗпП України, представник позивача посилався на те, що роботодавець не запропонував ОСОБА_1 ряд вакантних посад, які вивільнились упродовж 03.02.-01.04.2015 р.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.02.2015 р. ОСОБА_1 відмовився від посади головного фахівця відділу аналізу та моніторингу СОД управління оцінки та моніторингу забезпечення департаменту ризик-менеджменту (а.с.89 т.1)

Належних та допустимих доказів того, що позивач спочатку дав згоду на вказану пропозицію, а потім під тиском відповідача відмовився від неї суду надано не було.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку наданій позивачем копії вказаної пропозиції, яка містила інші відомості, а саме про згоду позивача з вказаною посадою (а.с.156 т.1).

Відповідно до ст. 60 КЗпП України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належних та допустимих доказів того, що відповідачем не було запропоновано всі наявні у відповідача вакантні посади суду надано не було.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2015 р. відповідачем було подано до відповідного територіального органу Державної служби зайнятості України інформацію про попит на робочу силу (вакансії) - звітність Форми №3-ПН (а.с.176 т.1).

Відповідно до п.2.1 Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії), затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 31.05.2013 р. №316, форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Відповідно до основних даних про вакансії, у звіті стоїть помітка: «Укомплектування вакансії за сприяння Державної служби зайнятості України не потрібно».

Доказів того, що станом на час попередження позивача про майбутнє вивільнення вказані посади залишались вакантними та останні могли бути запропоновані позивачу з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо суду надано не було.

При цьому судом встановлено, що на вказані посади були прийняті працівники до 03.02.2015 р.

Як вбачається з матеріалів справи, відображені у звітах 3-ПН від 16.02.2015 р., 06.03.2015 р., 18.03.2015 р., від 01.04.2015 р. посади економіста ( на умовах строкового трудового договору) Вінницька обл., м. Бершадь, касира (на умовах строкового трудового договору) м. Дрогобич, директора обласної дирекції м. Миколаїв, головного економіста позивачу були запропоновані, проте він від них відмовився (а.с. 83, 84, 91, 92 зв. т.1).

З огляду на те, що інформація в звіті форми 3-ПН не впливає на фактичну наявність посад, а згідно змін до штатного розкладу, які вводились в дію з 16.03.2015 р., оклад директора обласної дирекції становив 10 000 грн. (а.с.130 т.1), враховуючи ту обставину, що наказом №104-П від 16.03.2015 р. на вказану посаду було прийнято ОСОБА_4 з посадовим окладом саме у розмірі 10 000 грн. (а.с.250 т.1), зазначення в звіті 3-ПН - розмір посадового окладу 25 000 грн. не може бути доказом порушення прав позивача.

З цих же підстав колегія суддів не вбачає порушень прав позивача в частині пропонування позивачу зайняти посаду головного економіста з посадовим окладом 4400 грн., від якої він відмовився.

Посилання представника відповідача на те, що позивач не міг виконувати роботу на вказаній посаді, враховуючи кваліфікаційні вимоги, які до неї ставились: економічна освіта, досвід роботи в обслуговуванні роздрібних клієнтів, продажу банківських продуктів, відкриття карткових рахунків, моніторинг майна, супроводження виданих кредитів, реструктуризація та робота з проблемною заборгованістю тощо, позивачем та його представником спростовані не були.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 звільнився з посади юриста 13.02.2015 р., а наступного робочого дня 16.02.2015 р. вказану посаду було скорочено (а.с.223 зв. т.1).

ОСОБА_6 було звільнено з посади директора департаменту по роботі з корпоративними VIP -клієнтами 16.02.2015 р., а 17.02.2015 р. на вказану посаду було переведено заступника начальника департаменту по роботі з VIP -клієнтами ОСОБА_7, а його посаду скорочено.

ОСОБА_8 було звільнено з посади головного фахівця відділу помічників, референтів та секретарів 24.02.2015 р. та наступного робочого дня 27.02.2015 р. її посада була скорочена.

ОСОБА_9 було звільнено з посади заступника директора адміністративно-господарського департаменту 04.03.2015 р., а наступного робочого дня 06.03.2015 р. її посада була скорочена.

З огляду на те, що вказані посади не були вакантними жодного робочого дня та підлягали скороченню, порушень норм чинного законодавства у тому, що вони не були запропоновані позивачу колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

При розгляді даного спору судом перевірено ту обставину, що у відповідача були законні підстави для звільнення позивача у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що потягло за собою скорочення штату працівників.

Враховуючи викладене, а також те, що власник має право на свій розсуд вносити зміни до штатного розкладу, а суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності чи штату працівників, доводи апеляційної скарги в тій частині що ліквідація чи реорганізація ПАТ КБ «Укргазбанк» в розумінні ст.40 КЗпП України не відбулась підлягають відхиленню.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Судом було правильно застосовано норми матеріального, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, судом не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/3036/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Кицюк В.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.