Справа №487/103/16-ц 28.04.2016 28.04.2016 28.04.2016
Провадження №22-ц/784/1128/16
Категорія: 21 Головуючий у першій інстанції - Кузьменко В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду - Шаманська Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивача - ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4, представників відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_7

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2016 р., ухваленого за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_7

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіна О.Г.

про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

9 вересня 2015 р. між ним та ОСОБА_7 було укладено договір дарування, відповідно до якого він подарував останньому вищезазначену квартиру.

Посилаючись на те, що укладений договір дарування не відповідає його внутрішній волі, оскільки фактично через свій похилий вік та стан здоров'я він потребує сторонньої допомоги, яку відповідач за цим договором йому не повинен надавати, а також те, що після укладення договору він продовжує проживати в спірній квартирі, позивач просив визнати зазначений договір дарування недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2016 р. позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1149 від 9 вересня 2015 р. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на несправедливість судового рішення, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Cудом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_3.

9 вересня 2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування вищезазначеної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1149 від 9 вересня 2015 р. ( а.с. 7-8).

Звертаючись до суду позивач посилався на те, що укладений договір дарування не відповідає його внутрішній волі, оскільки фактично через свій похилий вік та стан здоров'я він потребує сторонньої допомоги, яку відповідач за цим договором йому не зобов'язаний надавати. Фактично, уклавши договір дарування, він був позбавлений свого єдиного місця проживання.

Відповідач в судовому засіданні у суді першої інстанції пояснив, що дійсно позивач є одинокою і немічною людиною, та в силу свого віку та стану здоров'я потребує сторонньої допомоги, яку відповідач погодився йому надавати. У зв'язку з цим, вони досягли згоди про те, що позивач переоформить на його ім'я договором дарування квартиру, а він в свою чергу забезпечить позивачу догляд та часткове матеріальне забезпечення (харчування, ліки), а в разі смерті зобов'язувався його поховати. При цьому відповідач не скористується своїм правом на проживання в квартирі і особовий рахунок залишиться оформленим на ім'я позивача, про що ОСОБА_7 зазначив у договорі зобов'язанні (а.с. 45).

В той же час, відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-93цс 16 від 16 березня 2016 р., яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування .

Враховуючи, що ОСОБА_3 в силу свого похилого віку та за станом здоров'я потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги, після укладення оспорюваного договору дарування продовжує проживати у спірній квартирі, яка є його єдиним місцем проживання, та передача квартири фактично не відбулася, колегія суддів вважає, що укладаючи спірний договір дарування позивач неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

За такого, основний висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання договору дарування недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи відповідача не спростовують вищезазначеного висновку суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2016 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

І.В. Лівінський