Справа № 181/848/15-ц
Провадження № 2/181/16/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2016 р. смт. Межова

Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Літвінової Л.Ф.

при секретарі Васільєвій І.С.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 М П.

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова справу за позовом

ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повязаного із затримкою видачі трудової книжки, зміну дати звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

12 листопада 2015 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повязаного із затримкою видачі трудової книжки, зміну дати звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначила, що 01 травня 2015 року вона була прийнята на роботу в магазин продовольчих товарів «Камянський» в смт. Межова по вул. Будьонного № 58 на посаду продавця продовольчих товарів фізичною особою-підприємцем - ОСОБА_2 за усною домовленістю з нею з випробовуванням, як вона їй пояснила, але не вказала строк випробовування. В цей день вона почала працювати. Приблизно 07-11 травня 2015 року вона надала свою трудову книжку, копію паспорту ФОП ОСОБА_2. Інших документів від неї ФОП ОСОБА_2 не вимагала і вона приступила до виконання своїх посадових обовязків: «продавця продовольчих товарів» в магазині «Камянський». З наказом (розпорядженням, трудовим договором з працівником) у письмовій формі про прийняття на вказану посаду роботодавець її не ознайомлювала. При прийнятті її на посаду продавця продовольчих товарів інвентаризація щодо приймання товарно-матеріальних цінностей по магазину «Камянський» не проводилася і її фактично без проведення інвентаризації було допущено до роботи. Приблизно 17-18 травня 2015 року роботодавцем було запропоновано написати заяву про звільнення за статтею 36 п.1 КЗпП України без вказівки в заяві дати звільнення, про що всі продавці, які працювали на той час, написали таку заяву. В кінці травня 2015 року була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей у магазині «Камянський», де за результатами інвентаризації будь-яких претензій до неї та інших продавців не було. Вона залишилася працювати на посаді продавця продовольчих товарів. За травень 2015 року отримала заробітну плату у розмірі 1000,00 (одна тисяча гривень). З цього часу вважала, що прийнята на вказану посаду на безстроковий строк, наказ або розпорядження не було видане, трудовий договір у письмовій формі не укладався. Приблизно 17-20 липня 2015 року була проведена повторно інвентаризація товарно-матеріальних цінностей у магазині. Результати інвентаризації були надані їм 24 липня 2015 року та оголошено, що при проведенні інвентаризації була встановлена недостача товарно-матеріальних цінностей приблизно 22 000,00 тисячі гривень. Було оголошено, що є її вина в цій недостачі, необхідно її погасити і тільки потім їй вручать трудову книжку з відповідним записом. Вона відмовилася від погашення цієї недостачі і прохала повернути їй трудову книжку. З цієї дати вона не була допущена до роботи на вказаній посаді. При звільненні з роботи їй не віддали трудову книжку. При неодноразовому усному зверненні відповідач взагалі відмовлялася від розмов та не відповідала на телефонні дзвінки, або відповідала, що не знає, де знаходиться її трудова книжка або відповідав її чоловік ОСОБА_5 і говорив, що необхідно погасити недостачу, а потім отримаєш трудову книжку. По цьому факту недостачі її викликали в Межівський РВ УМВС України в Дніпропетровській області, де в усній формі працівник міліції розпитав, вона надала пояснення і поїхала додому.

Позивач ОСОБА_4 просить суд зобовязати фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 видати їй трудову книжку; зобовязати фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 внести запис у трудову книжку з таким формулюванням: «звільнена за згодою сторін по п.1 ст. 36 КЗпП України з 12 листопада 2015 року»; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 7 122,80 грн.; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 293,02 грн.; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь відшкодування моральної шкоди в сумі 3500,00 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

19 лютого 2016 року представник позивача ОСОБА_1 надав суду уточнену позовну заяву, в якій просить суд поновити процесуальний строк подачі позовної заяви; зобовязати фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 внести запис у трудову книжку з таким формулюванням: - «звільнена за згодою сторін по п.1 ст. 36 КЗпП України з 03 лютого 2016 року; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 9 642,96 грн.; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 293,02 грн.; стягнути з відповідача заробітну плату за липень 2015 року у розмірі 268,28 грн..

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_1 підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просять їх задовольнити.

Відповідач заперечує проти заявлених вимог позивача. Прохає суд відмовити у їх задоволенні, так як ОСОБА_4 пропущено трьохмісячний строк звернення до суду за захистом прав.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя і також вважає, що позивач пропустив встановлений законодавством трьохмісячний строк звернення до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивачкою не надано жодних доказів, які б підтверджували поважність причини пропуску строку звернення до суду. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог з даних підстав.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає.

За вимогами ст.ст.213, 214, 216 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішити справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображено обставини, що мають значення для цієї справи, висновок суду про встановлення обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідаючими дійсності, і підтверджені достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявність інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, правовідносин зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Під час вирішення спору між сторонами суд приймає до уваги положення ст. 60 ЦПК України, якою встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_4 за усною домовленістю 01.05.2015 року була прийнята відповідачем на посаду продавця продовольчих товарів з випробовуванням, без встановлення строку як такого.

02.06.2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до відповідача з заявою, в якій прохала прийняти її на роботу на посаду продавця в магазині «Камянський» (а.с.45), між позивачем та відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.42). Наказом № 2 від 02.06.2015 року ОСОБА_4 було прийнято на посаду продавця у магазині « Камянський». З даним наказом позивачка була ознайомлена, про що свідчить її власноручний підпис. Зі слів позивача нею відповідачу було передано трудову книжку та ксерокопію паспорта. На вищевказаній посаді позивач пропрацювала з 01.05. по 24.07.2015 року .

27.07.2015 року позивач звернулася із заявою до відповідача, в якій прохала звільнити її за згодою сторін, заява написана позивачем власноручно і дані обставини не заперечуються сторонами.

Наказом №7 від 27 .07.2015 року було припинено трудовий договір між фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.47), підпис позивача про ознайомлення з даним наказом відсутній.

Позивачка в уточненій позовній заяві, яка була подана до суду 19.02.2016 року, прохає суд поновити процесуальний строк подачі позовної заяви. посилаючись, що проте що вона була звільнена відповідачем з роботи 27.07.2015 року за п.1 ст. 36 КЗпП України їй стало відомо у судовому засіданні 03 лютого 2016 року, однак суд вважає, що такі ствердження позивача є хибними і не відповідають дійсним обставинам справи.

У відповідності до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з самої позовної заяви, з якою ОСОБА_4 звернулася до суду безпосередньо - розділу 1 абз.14 позивач - вказує, що «За період з 01 червня 2015 року по день звільнення 24 липня 2015 року мені не було виплачена заробітна плата», таким чином суд вважає, що позивач не ставить під сумнів, що час її перебування на посаді складає саме цей час, який вказаний у позові. До матеріалів справи було додано власноручно написану позивачем заяву, датовану 27.07.2015 роком, в якій вона прохала відповідача звільнити із займаної посади за згодою сторін, посилання позивача у судовому засіданні, що заяви про прийняття та звільнення з роботи були написані нею в один день, тобто 02.06.2015 року без вказування дати на них, однак позивачем, суду не надано жодних доказів, які б спростовували заперечення відповідача, що заяви писалися ОСОБА_4 в різні дні, тобто в день прийняття її на роботу 02.06.2015 року та в день її звільнення 27.07.2015 року.

У судовому засіданні позивачка заявила, що з 24.07.2015 року вона на роботу не зявлялася, вважаючи себе звільненою з посади у звязку з виявленою під час проведення інвентаризації нестачею грошових коштів сторонами дані обставини не оспорюються, суд вважає їх встановленими та відповідаючими дійсності.

Судом під час судового розгляду у позивача було уточнено дату коли вона дізналася про порушення свого права з боку відповідача, ОСОБА_4 вказала, що про порушення свого права вона дізналася 24 липня 2015 року, але не звернулася своєчасно до суду за захистом своїх порушених прав, так як не знала, що законом встановлені такі обмежені строки, дана заява позивача міститься в технічному носії «Камертон».

Отже суд приходить до висновку про обізнаність позивача щодо оспорюваних вимог, а також про порушення її трудових прав протягом більше, як трьох місяців звернення до суду із вказаним позовом, що свідчить про пропуск позивачем встановленого тримісячного строку для звернення із вказаним позовом до суду

Підтверджуючи загальне правило про те, що строк для звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП конкретизує це правило стосовно випадку звільнення працівника. Зокрема, у такому випадку строк звернення до суду обчислюється з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі йому трудової книжки.

Відповідно до ст.234 КЗпП України пропущений строк може бути поновлений судом у разі його пропуску з поважних причин.

З розяснення Пленуму Верховного Суду України, наданого в п.4 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено ст.ст.228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Розглядаючи трудові спори, суд зясовує і обговорює додержання і причини пропуску звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Отже, враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги, що ОСОБА_4 не надала жодних доказів поважності причини пропуску строку звернення до суду із зазначеним позовом, посилаючись лише на законодавчу необізнаність, суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду за захистом порушених прав.

Представник відповідача у судовому засіданні та письмовій заяві просить суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4, у зв'язку з пропуском нею строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Керуючись ст. 233 КЗпП України, ст.ст.213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повязаного із затримкою видачі трудової книжки, зміну дати звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди - відмовити у зв'язку з пропуском встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України строку звернення до суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Межівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_7