Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/260/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

24.02.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом прокурора (керівника) Новоукраїнської місцевої прокуратури до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Кіровоградської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, державного реєстратора Реєстраційної служби ОСОБА_2 районного управління юстиції про визнання незаконними і скасування розпоряджень, визнання недійсними свідоцтв про право власності на обєкти нерухомого майна, повернення земельних ділянок за апеляційною скаргою заступника прокурора Кіровоградської області на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

7 травня 2015 року прокурор Ульяновського району Кіровоградської області, діючи в інтересах держави, звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив: визнати незаконним та скасувати розпорядження голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 23 квітня 2012 року № 201-р «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_3 та ОСОБА_4С.»; визнати незаконним та скасувати розпорядження голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 21 грудня 2012 року № 673-р «Про затвердження акта визначення збитків, проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки ОСОБА_3Л.»; визнати незаконним та скасувати розпорядження голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 21 грудня 2012 року № 674-р «Про затвердження акта визначення збитків, проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки ОСОБА_4С.»; визнати недійсними свідоцтва на право власності на земельні ділянки, видані на ім'я відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4; повернути спірні ділянки у власність держави в особі Головного управління Держземагенства у Кіровоградській області.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

В ході перевірки, проведеної прокуратурою, встановлено, що на підставі оспорюваних розпорядженнями ОСОБА_2 районної державної адміністрації відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 набули прав власність земельні ділянки з кадастровими номерами 525582500:02:000:2028 і :02:000:2029 площею по 1,5 га кожна на території Йосипівської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області для ведення особистого селянського господарства. Спірні земельні ділянки передані у власність відповідачам із земель резервного фонду.

Відповідачі не являлися членами юридичних осіб сільськогосподарських виробників розміщених на території Йосипівської сільської ради, не зайняті у соціальній сфері с. Йосипівка та пенсіонерами з їх числа, не проживають на території цієї сільської ради. Разом з тим, на території вказаної сільської ради проживають 53 громадяни, які мають право на отримання земельних ділянок з резервного фонду, звернулися за їх отриманням але ще не отримували земельні ділянки у власність.

Прокурор вважає незаконним та таким, що суперечить земельному законодавству, зокрема ст. 5 ЗК України (1990 року), ст.ст. 10, 19, 25 ЗК України та п. 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 8 серпня 1995 року, оспорювані розпорядження ОСОБА_2 районної державної адміністрації, оскільки наданням у власність відповідачів земельних ділянок порушено виключний перелік осіб, які мають право на отримання землі із резервного фонду, тому просив задовольнити позов.

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Заступника прокурора Кіровоградської області оскаржив у апеляційному порядку рішення Ульяновського суду Кіровоградської області від 16 листопада 2015 року у даній справі. Просив скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Скаргу обґрунтовано посиланням на порушення районним судом при розгляді справи норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує на неправильне застосування законодавства про позовну давність. Крім того зазначає про невмотивованість рішення щодо суті спору.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 надали суду письмові заперечення на апеляційну скаргу (а.с. 139 146) у яких зазначає на хибність доводів прокурора щодо неправильності застосування судом ч. 4 ст. 267 ЦК України. Також вони вказали, що набули права власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної приватизації та в порядку, визначеному діючим земельним законодавством. Оспорювані прокурором рішення прийняті компетентним органом у спосіб, визначений законодавством.

У звязку з тим, що ОСОБА_2 районна прокуратура припинила свою діяльність шляхом реорганізації і утворення Новоукраїнської місцевої прокуратури, ухвалою апеляційного суду від 3 лютого 2016 року до участі у справі залучено прокурора (керівника) Новоукраїнської місцевої прокуратури Кіровоградській області в якості правонаступника прокурора Ульяновського району Кіровоградської області.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги. Зокрема вони вказали на те, що Законом України «Про особисте фермерське господарство» та ЗК України не визначено коло субєктів, яким можуть передаватися земельні ділянки з резервного фонду. Землі резервного фонду належать до державної власності і підлягають перерозподілу між іншими субєктами земельних правовідносин. Крім того відповідачі тривалий час користувалися спірними земельними ділянками на підставі рішення Йосипівської сільської ради від 4 лютого 2002 року № 109.

Інші особи, які беруть участь у справі, повідомленні належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 178 180), в судове засідання не зявилися.

Реєстраційна служба ОСОБА_2 районного управління юстиції надіслала письмове клопотання про розгляд справи за відсутності її представника (а.с. 133).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора Бентя В.М., відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив і матеріалами справи підтверджується, що розпорядженням голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації № 201-р від 23 квітня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення у власність земельних ділянок орієнтовною загальною площею 3,0 га ріллі (по 1,5 га кожному), за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у резерві на території Йосипівської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області, для ведення особистого селянського господарства ( а.с.6).

Розпорядженнями голови Ульяновської районної державної адміністрації № 673-р від 21 грудня 2012 року затверджено акт визначення збитків, проект землеустрою щодо відведення у власність Нагайчуку В.Л., надано вказаній особі у власність земельну ділянку загальною площею по 1,5 га ріллі, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у резерві на території Йосипівської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області, для ведення особистого селянського господарства ( а.с.7).

Розпорядженнями голови Ульяновської районної державної адміністрації № 674-р від 21 грудня 2012 року затверджено акт визначення збитків, проект землеустрою щодо відведення у власність Нагайчуку Н.С., надано вказаній особі у власність земельну ділянку загальною площею по 1,5 га ріллі, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у резерві на території Йосипівської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області, для ведення особистого селянського господарства ( а.с.8).

В подальшому 26 березня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видані свідоцтва про право власності № 1640736 і 1644335 на обєкти нерухомого майна - земельні ділянки з кадастровими номерами 525582500:02:000:2028 і :02:000:2029 відповідно (а.с.а.с.11,12).

26 березня 2013 року право власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Правильність встановлення судом першої інстанції зазначених обставин справи сторонами не оспорюється.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що згідно з інформацією, наданої Йосипівською сільською радою Ульяновського району Кіровоградської області (а.с. 17, 18) відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не задіяні і не були задіяні у соціальній сфері села і не являлися членами або працівниками колективного сільськогосподарського підприємства «Росія», товариства з обмеженої відповідальністю «Хлібороб», фермерського господарства «Мельник» чи фермерського господарства «Золотий колос» чи пенсіонерами з їх числа, не проживають на території цієї сільської ради з 23 листопада 2007 року.

Згідно пояснень, наданих ОСОБА_3, відомостей витягу погосподарської книги за 2001 2005 роки (а.с. 60 63), довідки Управління Пенсійного фонду України в ОСОБА_2 районі Кіровоградської області (а.с. 195), з 2001 по 2015 роки ОСОБА_3 працював в органах юстиції, а ОСОБА_4 з 204 по 2015 роки являлася фізичною особою-підприємцем, здійснювала свою діяльність безпосередньо в м. Ульяновка.

В м. Ульяновка відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проживають з 23 листопада 2007 року.

Разом з тим, у 2009 2010 роках 47 осіб, які проживають на території Йосипівської сільської ради, подали заяви про надання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державного резервного фонду і які земельних ділянок не отримували у власність (а.с. 18, 26, 27).

Також апеляційний суд встановив, що 4 лютого 2002 року Йосипівською сільською радою прийнято рішення № 109 згідно якого ОСОБА_4 і ОСОБА_3, як працівникам соціальної сфери, що працюють за межами Йосипівської сільської ради, вирішено надати земельні ділянки для розвитку особистого підсобного господарства в тимчасове користування строком на пять років розміром 1,5 га з оплатою 1% від грошової оцінки землі.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор звернувся до суду з позовом із пропуском позовної давності, що є підставою для відмови в позові, відповідно до поданої відповідачем усної заяви.

З такими висновками районного суду погодитися неможна.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наслідком спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі до винесення судом рішення, є відмова у позові (ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином підставами для відмови в позові у звязку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Суд першої інстанції, всупереч ст. 215 ЦПК України, у рішенні не зазначив чи були порушені права держави, за захистом яких прокурор звернувся з позовом, а тому дійшов необґрунтованого висновку про те, що почався перебіг позовної давності, не вказав точні дати початку та спливу позовної давності.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗК України, громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

В силу п. 12 розділу Х Перехідних положень ЗК України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно ч. 1 ст. 25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЗК України, площа земель, що передаються у приватну власність, становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарське призначення, водний фонд, резервний фонд.

Частинами 9, 10 ст. 25 ЗК України визначено, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Пунктом 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» зазначено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Аналогічного змісту положення міститься Указ Президента України від 12 квітня 2000 N 584 «Про забезпечення економічних інтересів і соціального захисту працівників соціальної сфери села та вирішення окремих питань, що виникли в процесі проведення земельної реформи».

Крім того право на забезпечення державою земельними ділянками із земель резервного фонду мають громадяни України із числа депортованих осіб, які поселилися в сільській місцевості (ч. 6 ст. 25 ЗК України), громадяни, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, що до набрання чинності цим Законом проживали у сільській місцевості, мають право на отримання земельної частки (паю) за новим місцем роботи (проживання) із земель запасу та резервного фонду в розмірі та в порядку, визначених законодавством (ст. 35 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.

З вищенаведених правових норм слідує, що при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій у приватну власність передаються земельні ділянки (крім земель резервного фонду) працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Разом з тим, створений у процесі приватизації резервний фонд земель призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням переважно громадянами, зайнятими у соціальній сфері на селі, а також іншими особами, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання, а також іншими особами, визначеними законодавством.

Реалізація вказаними особами права на отримання у власність або користування земельної ділянки здійснюється ними добровільно, шліхом передання земельних ділянок у власність на підставі їх заяв.

Отже колегія суддів дійшла висновком про те, що резервний фонд земель підлягає перерозподілу в першу чергу між працівниками державних та комунальних закладів, підприємств та організацій культури, освіти та охорони здоров'я та пенсіонерам з їх числа, які проживають у сільській місцевості та які мають право на подачу клопотання про виділ землі з резервного фонду.

На території Йосипівської сільської ради проживають такі громадяни, 47 осіб, які ще не отримували земельні ділянки у власність, а тому розпорядження ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 21 грудня 2012 року № 673-р і № 674-р про надання земельних ділянок з резервного фонду ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які не відносяться до числа осіб, що мають право на отримання земельних ділянок із земель резервного фонду, не відповідає вимогам Закону.

Згідно ч. 3 ст. 78 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ст. 16 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державною виключно відповідно до закону.

За приписами ст. 118 ЗК України безоплатна приватизація земельної ділянки, яка перебуває у користуванні громадян, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Таке рішення являється підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку та отримання документального посвідчення такого права (ст.ст. 125, 126 ЗК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осібна земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійснимирішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Таким чином, підставами для визнання недійсним акта органу державної влади або місцевого самоврядування щодо розпорядження землями державної або комунальної власності є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, за умови порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта цивільних прав або інтересів субєктів земельних відносин, в тому числі держави.

Оскільки обставини справи свідчать про те, що оскаржені розпорядження ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 21 грудня 2012 року № 673-р і № 674-р суперечать приписам земельного законодавства і порушують інтереси держави, вказані рішення підлягають визнанню недійними.

Враховуючи, що приписи ст.ст. 118, 125, 126 ЗК України, ч. 3 ст. 3, ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обовязком реєстрації такого права, що підтверджується виданим державним реєстратором свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, а також те, що законні підстави для набуття ОСОБА_3 і ОСОБА_4 прав власності на земельні ділянки із земель резервного фонду відсутні, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсними виданих відповідачам свідоцтв про право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 525582500:02:000:2028 і :02:000:2029.

Права держави, як власника земель резервного фонду, що перебуває у державній власності, які були порушенні внаслідок видання державним органом незаконних рішень про передачу земельних ділянок у приватну власність, підлягають захисту шляхом предявлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (ст.ст. 387, 388 ЦК України).

Так згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майновід особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи, що розпорядження ОСОБА_2 районної державної адміністрації про передачу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства є незаконними, заволодіння ними земельними ділянками також є незаконним.

При цьому суд вважає, що відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не можуть вважатися добросовісними набувачами так, як зі змісту оскаржуваних рішень вони знали про те, що земельні ділянки передаються їм із земель резервного фонду та що вони, згідно норм законодавства, не відносяться до числа осіб між якими підлягають розподілу такі землі.

Та обставина, що рішенням Йосипівської сільської ради від 4 лютого 2002 року № 109 було вирішено надати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 земельні ділянки для розвитку особистих селянських господарств не вказує на правомірність набуття ними права володіння на спірні земельні ділянки, які потім були передані їм у власність. Це пояснюється рядом причин: відповідачі не оформили своє право користування земельними ділянками відповідно до вимог ст. 125, 126 ЗК України (у редакції станом на 2002 рік); рішення сільської ради мало строковий характер 5 років, а тому його дія закінчилася у 2007 році; інших рішень з цього питання рада більше не приймала; враховуючи, що спірні земельні ділянки знаходяться за межами села Йосипівка (а.с. 10), тому відповідно до п. 12 Розділу Х ЗК України повноваження щодо розпорядження ними належали районній державній адміністрації, а не сільській раді.

За таких обставин спірні земельні ділянки підлягають витребування від ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у власність держави в особі уповноваженого державного органу - Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області, а не Держземагенства, як вказано прокурором у позові.

Це повязано з тим, що Держгеокадастир створений шляхом реорганізації Держземагенства, відповідно до постанови кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 і являється центральним органом виконавчої влади одним з основних завданням якого є реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру до повноважень якого, серед іншого, віднесено розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України.

Щодо законності розпорядження ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 23 квітня 2012 року № 201-р «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_3 та ОСОБА_4С.», то суд відзначає, що воно не являлося підставою для переходу права власності на спірні земельні ділянки від держави до відповідачів ОСОБА_4, а тому не призвело до порушення прав держав, за захистом яких до суду звернувся прокурор.

У звязку з цим та виходячи зі змісту ст.ст. 1, 3 ЦПК України вимога прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 23 квітня 2012 року № 201-р задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України, не застосував до спірних правовідносин зазначені положення ст. 25 Земельного кодексу України та п. 7 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" № 720/95 від 08 серпня 1995 року, ст.ст. 125, 152, 155 ЗК України, ст. 387 ЦК України.

Усна заява відповідача ОСОБА_3 про застосування позовної давності, заявлена в судовому засіданні суду першої інстанції, є необґрунтованою так, як розпорядження ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 21 грудня 2012 року № 673-р і № 674-р та видані на їх підставі свідоцтва про право власності від 26 березня 2013 року прокурор оскаржив до суду 7травня 2015 року, тобто в межах трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Оскільки рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності і обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Крім того, з відповідачів ОСОБА_2 районної державної адміністрації Кіровоградської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у рівних частинах підлягає стягненню в дохід держави судовий збір.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов прокурора (керівника) Новоукраїнської місцевої прокуратури Кіровоградської області до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Кіровоградської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, державного реєстратора Реєстраційної служби ОСОБА_2 районного управління юстиції задовольнити частково.

Визнати недійсним розпорядження голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 21 грудня 2012 №673-р «Про затвердження акта визначення збитків, проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки ОСОБА_3Л.».

Визнати недійсним розпорядження голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 21 грудня .2012 №674-р «Про затвердження акта визначення збитків, проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки ОСОБА_4С.».

Визнати недійсним свідоцтво про право власності №1640736 на обєкт нерухомого майна земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:2028, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Ульяновський район, с/рада Йосипівська, видане Державним реєстратором Реєстраційної служби ОСОБА_2 районного управління юстиції Кіровоградської області за номером запису про право власності 456594.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності №1644335 на обєкт нерухомого майна земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:2029, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Ульяновський район, с/рада Йосипівська, видане Державним реєстратором Реєстраційної служби ОСОБА_2 районного управління юстиції Кіровоградської області за номером запису про право власності 457675.

Зобовязати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернути земельні ділянки з кадастровими номерами 525582500:02:000:2028 і :02:000:2029, які знаходяться на території Йосипівської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області, у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 районної державної адміністрації Кіровоградської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в дохід держави судові витрати в сумі 446 грн. 60 коп. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: