Справа № 500/7133/15-ц
Провадження № 2/500/1327/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого Жигуліна С.М.

при секретарі Павлюк Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі

справу за позовом

ОСОБА_1

до

товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто»

про

визнання договору недійсним та стягнення суми

В С Т А Н О В И В:

Позивач в судове засідання не з'явилась, оповіщена у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, про причину неявки не повідомила. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, оповіщена у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. У позовній заяві зі змінами вказала, що 18 листопада 2015 року вона уклала договір фінансового лізингу за № 002261 для придбання автомобіля повною вартістю 394000 грн., під час чого сплатила 78800 грн. авансу, який відповідач визнав адміністративним платежем за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Разом із тим вона намагалась придбати автомобіль з дизельним двигуном, а їй надавали з бензиновим. Разом із тим вона підписала договір через дії співробітників відповідача, які обіцяли надати автомобіль належної комплектації, але 23 листопада 2015 року їй було запропоновано сплатили половину вартості автомобіля, після чого автомобіль буде замовлено. Вважає, що вимога сплатити адміністративний платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту у відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу) є незаконною з посиланням на постанову НБУ за № 168 від 10 травня 2007 року про відсутність у банків права встановлювати платежі, які споживач має сплатити банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку а бо що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення. зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Окрім того ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що вказана виплата не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. У відповідності до укладеного договору адміністративний платіж є першочерговим одноразовим платежем, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір визначений в сумі 3096,8 доларів США, вказаний платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. З урахуванням вказаного вважає даний платіж незаконним, що призводить до недійсності даної умови договору.

Також вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосування рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року за № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 про відсутність у нього належної освіти для правильного вибори фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму.

Також вважає, що відповідач порушив вимоги ст. 11 п.2 Закону України «Про захист прав споживачів», п.2.4,2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є однією з підстав визнання договору недійсним за ознаками введення в оману у відповідності до ст. 19 ч.2 п.2 Закону України «Про захист прав споживачів». Також визначив, що з урахуванням роз'яснень п.12 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Окрім того вказав, що п. 12.1 укладеного договору визначено, що позивач після сплати адміністративного платежу та частково або повністю сплати авансового внески в разі неотримання транспортного засобу, має право розірвати даний договір та отримати 60% від сплаченого авансового платежу, з якого 40% відповідач утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, а сам адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Вважає вказане такою обставиною, що порушує вимоги ст. 11 ч.6 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Таким чином визнає за собою право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення.

Окрім вказаного підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З урахуванням вказаного просить договір фінансового лізингу визнати недійсним та стягнути з відповідача на її користь 78800 грн. (адміністративний платіж), та 500 грн. (банківській платіж), витрати на юридичну допомогу у суммі - 6000 грн., судовий збір 6090 грн.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, оповіщений у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, про причину неявки не повідомив.

За результатами дослідження суд визнає заявлені позовні вимоги обгрунтованими..

У відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. 60, 131 ЦПК України.

Договором №002261 фінансового лізингу від 18 листопада 2015 року підтверджено, що між сторонами предметом фінансового лізингу є транспортний засіб «Hyundai Santa Fe» комплектації (модифікації) Drive, об'ємом /типом двигуна 2.4 бензин, типом КПП МКПП, привід передній. Вартість автомобіля додатком №2 до договору фінансового лізингу визначена в розмірі 30968 доларів США.

Між тим позивач 18 листопада 2015 року надала заяву про придбання транспортного засобу «Hyundai Santa Fe Impress», 2.2 дизель, КПП автомат, 2014 року випуску акційна ціна 394000 грн.

Таким чином підтверджені позовні вимоги в частині придбання іншого автомобіля, ніж визначено в договорі.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналіз норми статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" надає висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Долучений до матеріалів справи договір підтверджує пояснення позивача про те, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо.

За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою, яка передбачена вимогою пункту 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Матеріалами справи не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою лізинг є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі- продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Долучений до матеріалів договір, нотаріально посвідчено не було.

Таким чином, за результатами аналізу змісту спірного договору фінансового лізингу від 18 листопада 2015 року, укладеного між сторонами суд приходить до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом , звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена» відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Оспорюваний договір фінансового лізингу від 18 листопада 2015 року, нотаріально посвідчено не було, таким чином цей договір є нікчемним, та до нього підлягають застосуванню наслідки недійсності правочину.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України розподіляються судові витрати.

З урахуванням вказаного з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 78800 грн. (адміністративний платіж), та 500 грн. (банківській платіж), витрати на юридичну допомогу у сумі - 6000 грн., судовий збір 6090 грн., що становить загальну суму 91390 грн.

Керуючись ст. 209-215 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Договір фінансового лізингу за № 002261 від 18 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» визнати недійсним.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» на користь ОСОБА_1 91390 грн. (дев'яносто одна тисяча триста дев'яносто грн.).

Скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_2