Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"21" січня 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Хараджа О. О., при секретарі Сердюк Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що працювала у ПрАТ «АзовЕлектроСталь», після чого її було звільнено. У період виконання позивачкою трудових обовязків відповідач належним чином не виплачував нараховану заробітну плату, у результаті чого у відповідача за період з серпня 2014 року по час звільнення виникла заборгованість по заробітній платі. У день звільнення відповідний розрахунок з позивачем проведений не був. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України вважає необхідним стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральну шкоду.

На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі, з урахуванням утримань передбачених законом податків та обовязкових платежів, яка утворилась за період з серпня 2015 року по лютий 2015 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2015 року і по день ухвалення рішення судом, моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач надав письмові заперечення, в яких позов не визнав та повідомив, що згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення 05.02.2015 року позивач не працювала (цей день у табелі відмічений літерою «Пн», що є днем відсутності працівника на роботі в разі невикористаного простою), а тому відповідно до вимог статті 116 КЗпП України повинна була предявити відповідну вимогу про розрахунок. Позивач до відповідача з відповідною вимогою про розрахунок звернулась лише 05.10.2015 року шляхом подання позову, тоді як заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 була погашена 29.09.2015 року. За таких підстав, відповідач не порушив строки розрахунку при звільненні, передбачені ст.116 КЗпП України, а тому вважав вимогу позивача про стягнення середнього заробітку безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

У звязку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що позивачка у період з 11 жовтня 2001 року і по 05 лютого 2015 року працювала у відповідача, що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці (а.с. 6).

05 лютого 2015 року позивачка була звільнена з підприємства у звязку із скороченням штату відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8).

За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна плата.

Згідно листа №53 від 13 січня 2016 року, за підписом головного бухгалтера, заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 станом на 13 січня 2016 року відсутня, остаточний розрахунок із позивачкою був проведений 29 вересня 2015 року та виплачено позивачці 5998,36 грн., тобто з порушеннями передбачених законом строків розрахунків з працівником.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягають, оскільки заборгованість по заробітній платі виплачена позивачці в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивачка в день свого звільнення 05 лютого 2015 року не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу, цей день у табелі відмічений позначкою «Пн» що є днем відсутності працівника на роботі в разі невикористаного простою. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивачка мала обовязок предявити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обовязок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обовязків працівником в день його звільнення.

Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково предявити вимогу про розрахунок і лише після предявлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обовязок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України.

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованої заробітної плати 05 жовтня 2015 року.

Доказів звернення до відповідача із вимогою виплатити заборгованість із заробітної плати після звільнення до моменту звернення до суду позивачем суду не надано.

У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач не має законних підстав для стягнення середнього заробітку за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку 29.09.2015 року, з причин того, що в день свого звільнення вона не працювала та була відсутня на робочому місці, а з вимогою про здійснення остаточного розрахунку вона звернулась до відповідача лише 05 жовтня 2015 року шляхом подачі позову до суду, тобто вже після того, як ПрАТ «Азовелектросталь» їй була виплачена заборгованість з виплати заробітної плати.

На підставі викладеного позовні вимоги про стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачці заробітної плати позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 500,00 гривень є завищеним.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивача повязані з певними душевними стражданнями і вважає, що 300 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди.

Що стосується судового збору, то суд виходить з наступного.

Згідно п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Вимогами ч. 3 ст. 88 ЦК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до п.п. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно із нормами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату, яка з 1 січня дорівнює 1218 гривень.

Таким чином з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги немайнового характеру.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 174, 209, 212-215, 218, 224-228 ЦПК України, ст.ст. 115, 117, 233, 237-1 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 300 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто Іллічівським районним судом м. Маріуполя за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. О. Хараджа