АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2735/16 Справа № 209/3509/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ремез В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді Ремеза В.А.

суддів Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 січня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, проведення розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015р. ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, проведення розрахунку при звільненні, та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що 15.05.2015р. він був прийнятий на роботу приватним підприємцем ОСОБА_2 на посаду водія-експедитора автомобіля «Рено Магнум» р/н НОМЕР_1, трудову книжку він передав особисто в руки відповідачу. Однак в період його роботи з 15.05.2015р. записи в трудову книжку йому не здійснювались, заробітна плата не виплачувалась. 08 липня 2015 року на його пропозицію відповідачу виплатити розрахунок за роботу в період з 15.05.2015р. по 08.07.2015р., відповідач відмовив. Зі слів відповідача йому стало відомо, що він завдав відповідачу матеріальну шкоду, і відповідач, здійснив на аркуші паперу розрахунок зарплати і завданої ним матеріальної шкоди і запропонував продовжити працювати з виплатою зарплати в сумі 1 000грн., домовленості про подальше продовження роботи між сторонами досягнуто не було, а тому позивач посилаючись на те, що його заробітна плата за період роботи у відповідача з 15.05.2015р. по 08.07.2015р. склала 14 155,69грн. однак відповідач її не сплатив, а тому позивач просив стягнути вказану суму, а також стягнути за затримку виплати заробітної плати середній заробіток в сумі 9 000грн., і в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000грн.

Під час розгляду справи позивачем було подано заяву про зміну та збільшення позовних вимог, згідно якої він просив прийняти рішення про оформлення трудових відносин між ним та відповідачем, та встановлення періоду такої роботи; відповідно до ст. 235 КЗпП України прийняти рішення про нарахування та виплату йому заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні за відповідний період без урахування фактично виплаченої заробітної плати, та нарахувати і сплатити, відповідно до законодавства, податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день прийняття рішення судом; стягнути з відповідача на його користь 10 000грн. моральної шкоди; притягнути до відповідальності відповідача ПП ОСОБА_2 за порушення законодавства про працю, згідно чинного законодавства України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Визнано трудові відносини між ФОП ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_3, який виконував роботу без укладення трудового договору в період з 26.05.2015р. по 01.07.2015р. включно, оформленими.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, заробітну плату за період з 26.05.2015р. по 01.07.2015р. включно в розмірі 4 813,89грн., з яких нарахувати та сплатити податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за зазначений період.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, середній заробіток за весь час затримки розрахунку, за період з 02.07.2015р. по 20.01.2016р. включно в розмірі 27 149,55грн., з якої нарахувати та сплатити податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за зазначений період.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 1000грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що згідно довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, ОСОБА_2 є приватним підприємцем за видом діяльності оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно технічним обладнанням, залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткуванням і приладдям до нього, іншими видами роздрібної торгівлі, вантажний автомобільний транспорт, надання послуг перевезення речей, та інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

Також судом встановлено, що 26.05.2015р. між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було підписано Форму трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, за яким ОСОБА_3 був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_2 водієм-експедитором автомобіля «Рено Магнум» р/н НОМЕР_1, на термін з 26.05.2015р. по 01.06.2015р., з умовою оплати 700грн. за визначений термін (а.с. 9).

Таким чином суд правильно прийшов до висновку, що саме з 26.05.2015р. між сторонами був укладений трудовий договір.

Крім того судом першої інстанції було встановлено, що після закінчення дії укладеного між сторонами строкового трудового договору, позивач продовжив працювати у відповідача на посаді водія-експедитора, без належного оформлення, а тому між сторонами було продовжено дію укладеного строкового договору на період по 01.07.2015р., і вказані обставини підтверджуються товарно-транспортними накладними від 15.06.2015р. та від 26.06.2015р., а також листом ТОВ «Текро-Дніпро» від 09.11.2015р.

Згідно із частиною 1 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується.

Відповідно до ч.1, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою», затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001р. № 260, укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою, фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.

Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ч.6, ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Розглядаючи справу в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час роботи позивача у відповідача, суд встановив, що середньомісячна заробітна плата штатного працівника за видом економічної діяльності «Транспорт» за січень-травень 2015 року у регіоні Дніпропетровської області становила 3 730грн., за січень-червень 2015 року становила 3 814грн., за січень-липень 2015 року становила 3 933грн., а тому суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що середньомісячна заробітна плата позивача за період з 26.05.2015р. по 01.07.2015р. включно, за видом економічної діяльності «Транспорт», становить: за травень 2015р. (4 робочих дня - 26, 27, 28, 29) - 828,89грн., за червень 2015р. за 20 робочих днів 3 814грн., за 1 липня 171грн., а всього за вказаний період заборгованість складає 4 813,89грн., і вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції встановив, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 за період з 26.05.2015р. по 01.07.2015р. включно складає 192,55грн., виходячи того, що кількість відпрацьованих днів складає 25 днів, а середньоденна зарплата позивача складає 4 813,89грн. / 25 днів = 192,55грн.

Також судом було розраховано, що за період з 02.07.2015 р. по 20.01.2016р. кількість робочих днів склала 141 * 192,55грн. = 27 149,55грн.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання трудових відносин між ФОП ОСОБА_2 ним без укладення трудового договору в період з 26.05.2015р. по 01.07.2015р. включно оформленими, та про стягнення на користь ОСОБА_3 невиплаченої заробітної плати за період з 26.05.2015р. по 01.07.2015р. включно в розмірі 4 813,89грн., і про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, за період з 02.07.2015р. по 20.01.2016р. включно в розмірі 27 149,55грн.

Крім того судом встановлено, що відповідач завдав позивачу моральну шкоду, розмір якої суд оцінив відповідно до обставин справи і з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд на підставі ст. 2371 КЗпП України обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, та стягнення з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000грн.

Колегія суддів вважає, що суд правильно прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, і рішення суду є законним та обґрунтованим.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права з посиланням на те, що суд вийшов за межі заявлених вимог, оскільки ОСОБА_3 не заявляв вимог про визнання трудових відносин між ним та відповідачем по справі в період 26.05.2015р. по 01.07.2015р. безпідставні, оскільки згідно доповнень до позовної заяви, які позивач подав в ході розгляду справи (а.с.82-84) позивач просив прийняти рішення про оформлення його трудових відносин з відповідачем яку він виконував без укладення трудового договору.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права з посиланням на те, що суд не прийняв до уваги, що між сторонами було укладено трудовий договір лише на період з 26.05.2015р. по 01.06.2015р. з виплатою за вказаний час заробітної плати в сумі 700грн., а тому суд необґрунтовано прийшов до висновку про те, що заборгованість по заробітній платі склала 4 813,89грн., і позивачем не було надано доказів про те, що він не отримав зазначену суму заробітної плати за укладеним договором необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі, та непогодження з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглядаючи справу оцінив у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України докази по справі та обґрунтовано прийшов до висновку про те, що трудові відносини між сторонами тривали у період з 26.05.2015р. по 01.07.2015р., і за вказаний період відповідач не розрахувався з позивачем.

Інші доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права не свідчать про незаконність судового рішення, та не спростовують висновків суду про його задоволення.

Керуючись ст. ст. 303,304,308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: