Ухвала

іменем україни

20 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., ПоповичО.В. ,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06 жовтня 2007 року між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого він позичив останньому 50 500 грн, що еквівалентно 10 000 доларам США. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 28 серпня 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість, проценти за користування позикою, три проценти річних та пеню. Посилаючись на те, що рішення суду не виконано і борг не повернуто, просив суд стягнути з відповідача на його користь проценти за користування позикою за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року у сумі 2 819 грн 04 коп., три проценти річних від простроченої суми - 1 203 грн 69 коп., пеню за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року у сумі 14 644 грн 94 коп.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три проценти річних від простроченої суми з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року у сумі 1 203 грн 69 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення відсотків за користування позикою та пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційному перегляду не підлягають.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування позикою та пені, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що 06 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав 50 500 грн, що було еквівалентно 10 000 доларів США та зобов'язався повернути їх до 06 жовтня 2009 року.

Відповідно до п. 2.3 договору позики у разі порушення зобов'язання з повернення позичених коштів позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 0,1% від суми неповернутих коштів за кожен день прострочення до дня фактичного повернення боргу.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 28 серпня 2012 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 40 123 грн 15 коп., проценти за користування позикою - 170 грн 39 коп., 3% річних від простроченої суми - 2 671 грн та пеню у розмірі 14 644 грн 95 коп.

Згідно довідки відділу виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області зазначене рішення не виконане, залишок боргу становить 58 595 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч.1 ст.1050 ЦК України).

Вирішуючи спір, апеляційний суд погодився с висновками суду першої інстанції щодо правомірності нарахування відсотків за користування позикою та пені за прострочення виконання зобов'язань, проте дійшов висновку, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК Українипередбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212 -214, 316 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив; не звернув увагу на те, що стягнення неустойки (пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду; не врахував, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто проценти, пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року (а.с. 57-59); не врахував, що зобов'язання відповідачем не виконано, не встановив початок перебігу строку позовної давності та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Крім того, погоджуючись з висновками місцевого суду про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд не звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування таких наслідків.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України № 25цс15 від 18 березня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України обов'язкова для всіх судів.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук О.В. Попович Судді: В.І. Амелін