У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

Рішенням Рівненського районного суду від 19 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивачі зазначали, що в них не було наміру продавати відповідачці свою земельну ділянку, а вони лише хотіли в нотаріуса дати відповідачці дозвіл на будівництво на ній житлового будинку. Проте скориставшись хворобою батька та наданою ним довіреністю позивачка незаконно оформила договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки на себе, не сплативши їм за це ніяких коштів, незважаючи на те, що в п. 3 договору вказано, що продаж земельної ділянки вчинено за 38 800 грн., які продавець нібито отримав від покупця повністю до підписання даного договору.

ОСОБА_2 внаслідок перенесеного захворювання у нотаріуса підписав документи, не усвідомлюючи при цьому значення своїх дій. ОСОБА_1, підписуючи документи у нотаріальній конторі, була впевнена, що надає дозвіл на будівництво житлового будинку, а не продає земельну ділянку.

Про незаконність оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки свідчить і та обставина, що з документації із землеустрою про розподіл земельної ділянки й експлікації земельних угідь убачається, що на земельній ділянці площею 0,0905 га розташовані споруди під №№ 1, 2 і 3. В той же час у підпункті „б п. 6 договору купівлі-продажу зазначено, що вказана земельна ділянка вільна від забудов, а покупець підтвердив, що будівництво на ній не розпочиналося, що насправді не відповідає дійсності.

Суд першої інстанції не витребував доказів, у витребуванні яких у них були складнощі; не зупинив провадження у справі, незважаючи на те, що ними у компетентні органи була подана заява (повідомлення) про кримінальне правопорушення, вчинене невідомими особами, які підробили підписи ОСОБА_2 у документах про розподіл земельної ділянки, що знаходиться на вул. Сморжівська, 33, в с. Зоря Рівненського району; не призначив у справі судову психолого-психіатричну експертизу ОСОБА_2 з метою зясування його стану на час укладення спірної угоди, що відповідно до ст. 145 ЦПК України було обовязковим.

Покликаючись на ці обставини, позивачі рішення місцевого суду вважали незаконним та необґрунтованим і просили апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З предявленого позову вбачається, що свої вимоги до відповідачки про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним ОСОБА_2 і ОСОБА_1 обґрунтовували тим, що: відповідачка, скориставшись нездатністю свого батька ОСОБА_2 самостійно утримувати належну садибу через хворобу та виданою ним довіреністю, ввівши їх, батьків, в оману 21 листопада 2014 року незаконно оформила договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки на себе; вони не мали наміру продавати земельну ділянку, ніяких грошей від відповідачки за неї не отримували; насправді їх «волевиявлення було спрямоване на відчуження для дочки тільки частки земельної ділянки, а не всієї, яка є прилеглою до домоволодіння». При цьому позивачі як на правову підставу своїх позовних вимог до відповідачки про визнання спірного правочину недійсним посилалися на ст.ст. 203, 215 і 216 ЦК України (а. с. 2-3).

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст.ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому зважаючи на підстави і предмет позову, які у предявленій до відповідачки письмовій позовній заяві були визначені самими позивачами, суд першої інстанції цілком підставно не задовольнив їх клопотань про витребування доказів, що не стосуються підстав предявленого позову; не зупинив провадження у справі та не призначив у справі судової психолого-психіатричної експертизи з метою зясування стану ОСОБА_2 на час укладення спірної угоди, оскільки ці обставини не стосуються визначених позивачами підстав позову у даній справі.

У майбутньому ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не позбавлені можливості предявити до відповідачки нові позовні вимоги про визнання спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним з інших визначених законом підстав, зокрема передбачених ст.ст. 225, 229, 230, 233 ЦК України тощо.

Крім того, у справі зясовано, що позивачі є подружжям і батьками відповідачки, яка разом зі своєю сімєю, що складається з неї, чоловіка і чотирьох дітей, проживає у батьківському будинку.

Позивачі були співвласниками садиби (земельної ділянки площею 0, 1585 га разом з розташованими на ній житловим будинком і господарськими спорудами тощо) на вул. Сморжівській, 33, в с. Зоря Рівненського району Рівненської області.

15 травня 2012 року позивач ОСОБА_2 звернувся до землевпорядної організації ПП „Інтенсив-Сервіс із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою по розподілу належної земельної ділянки та складання документів на право власності на дві окремі земельні ділянки, призначених для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за зазначеною вище адресою (а. с. 4, 9, 53, 63).

Рішенням Зорянської сільської ради № 819 від 20 вересня 2012 року було затверджено технічну документацію із землеустрою про складання Державних актів на право власності на дві земельні ділянки площею 0,068 га та 0, 0905 га (разом становить 0, 1585 га), призначених для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Зоря. Ці ділянки були передані у власність ОСОБА_2 Процес розподілу земельної ділянки завершився у 2014 році.

21 серпня 2014 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на дві земельні ділянки площею 0, 068 га, кадастровий номер :18:027:1538, і площею 0, 0905 га, кадастровий номер :18:027:1539 (а. с. 62).

З оспореного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 листопада 2014 року та інших документів у справі вбачається, що ОСОБА_2 за наявності нотаріально посвідченої згоди своєї дружини ОСОБА_1 продав дочці ОСОБА_3, яка є відповідачкою у даній справі, земельну ділянку площею 0, 0905 га на вул. Сморжівській, 33, в с. Зоря Рівненського району (а. с. 40, 41, 46, 110, 119).

Своєю письмовою заявою від 20 листопада 2014 року, завіреною нотаріально, ОСОБА_1 не лише дала згоду чоловіку ОСОБА_2 на продаж спірної земельної ділянки, але й підтвердила, що вчинення вказаного правочину відповідає інтересам їх сімї (а. с. 46).

Встановлені вище обставини в їх сукупності цілком узгоджуються із доводами позивачів, які були викладені ними у предявленій до відповідачки позовній заяві, в якій вони визнали, що їх «волевиявлення було спрямоване на відчуження для дочки тільки частки земельної ділянки, а не всієї, яка є прилеглою до домоволодіння» (а. с. 2-3).

Після укладення спірного договору від 20 листопада 2014 року позивач ОСОБА_2 залишився власником іншої земельної ділянки площею 0, 068 га (а. с. 135).

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте позивачами у даній справі не подано суду доказів, які б підтверджували обґрунтованість предявлених ними до відповідачки позовних вимог з підстав, що визначені ними у позовній заяві.

Тому за таких обставин суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, навівши відповідні мотиви в оскаржуваному рішенні, законно й обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у задоволенні їх позову.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: