АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2107/16 Справа № 183/5744/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Болтунової Л.М

суддів Тамакулової В.О., Козлова С.П.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_6, треті особи виконавчий комітет Нивомосковської міської ради в особі служби у справаї дітей, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору іпотеки недійсним, зобов*язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року в задоволенні позову про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, вважаючи, що судом були допущені порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Згідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене судове рішення відповідає вимогам закону.

Звертаючись у вересні 2014 року з позовом до суду про визнання недійсним договору іпотеки, позивачка посилались на те, що предмет іпотеки, зокрема земельна ділянка, є спільною сумісною власністю подружжя та нею не надавалася нотаріально засвідчена згода на укладення договору відносно неї. Крім того, зазначила, що при укладанні договору іпотеки ОСОБА_6 були порушені права та інтереси їх малолітніх дітей, оскільки при вчиненні цього правочину не було попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Судом першої інстанції встановлено, що з 21 травня 2004 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

На підставі договорів дарування від 24 жовтня та 30 грудня 2004 року ОСОБА_6 є власником житлового будинку по вул. Київська,32-а у м. Новомосковську, Дніпропетровської області.

Згідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 473329 від 06 листопада 2007 року ОСОБА_6 являється власником земельної ділянки площею 0,0911 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташована за вказаною адресою.

14 січня 2008 року між ОСОБА_6 та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір , за яким позичальнику банком було надано 200 000 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, 14 січня 2008 року, було укладено договір іпотеки № DNGOGI, згідно якого ОСОБА_6 передав в іпотеку банку будинок з будівлями та спорудами, загальною площею 93,7 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м., та земельну ділянку площею 0,0911 га, призначену для обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Київська, 32-а, що належить йому на праві власності.

У вказаному іпотечному договорі іпотекодавець гарантував, що предмет іпотеки є його власністю, а також відсутність прав третіх осіб на користування та розпорядження тим чи іншим способом предметом іпотеки.

На час укладання договору іпотеки у зазначеному будинку був зареєстрований ОСОБА_6, його дружина ОСОБА_2 та неповнолітні діти, станом на 10 січня 2008 року, зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. У подальшому, неповнолітні ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 були зареєстровані у спірному домоволодінні з 22 лютого 2010 року.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За змістом зазначеної норми матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання.

За положеннями частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Отже, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року № 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору зясовувати наявність у дитини іншого місця проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

Згідно до вимог ч. 3 статті 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, на час укладання договору іпотеки діти боржника були забезпечені житлом та їх законні житлові права при передачі спірного будинку в іпотеку не були порушені.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не було надано доказів до суду першої інстанції, які б спростували вищезазначені обставини.

Другою підставою для визнання договору іпотеки ОСОБА_2 зазначила те, що предмет іпотеки, зокрема земельна ділянка, є спільною сумісною власністю подружжя та нею не надавалася нотаріально засвідчена згода на укладення договору відносно неї.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що згода дружини ОСОБА_6 позивачки ОСОБА_2 на укладання договору іпотеки стосовно земельної ділянки не вимагалась.

Такий висновок судова колегія вважає правильним.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою ст. 57 СК України передбачено, що майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка площею 0,0911 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд була приватизована в порядку реалізації ОСОБА_6 свого права на безоплатну приватизацію, а тому є його особистою приватною власністю, що підтверджується виданим на його ім*я Державним актом про право власності на земельну ділянку.

Пунктом 18.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» ( із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) визначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначене підтверджується правовим висновком Верховного Суду України у спорі про визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки, приватизованої одним із подружжя в період шлюбу, на засіданні Судової палати у цивільних справах 16 грудня 2015 року при розгляді справи № 6 - 2710 цс 15.

Таким чином, наведені в позові підстави, для визнання недійсним договору іпотеки, відсутні.

Доводи заявника в апеляційній скарзі про те, що на момент укладання правочину діти проживали у спірному будинку, що підтверджується довідкою квартального комітету, а також довідкою про склад сім*ї із зазначенням про зареєстрованих у житловому будинку осіб, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як видно з додатків до позовних заяв ( а.с.4,77,121звор.), журналів судових засідань ( а.с. 112,122,128 ), самих матеріалів справи та апеляційної скарги, зазначені довідки до суду не надходили.

У судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_11 не з*явились, будучи належним чином повідомлені, а тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів розглядає справу за їх відсутності.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України , колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: