У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЄвтушенко О.І.,
суддів: Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
Іваненко Ю.Г., Ткачука О.С.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої злочином, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 28 жовтня 2013 року встановлено, що ОСОБА_7 як службова особа Приватного акціонерного товариства «Агроресурс» (далі - ПАТ «Агроресурс») вчинив дії, які явно виходять за межі його повноважень, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, що полягало у залученні позивача як працівника ПАТ «Агроресурс» для виконання не передбаченої трудовим договором роботи, під час якої ОСОБА_6 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Зазначеною постановою ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку з передачею його на поруки трудового колективу ПАТ «Агроресурс», кримінальну справу закрито.

Оскільки внаслідок вчиненого злочину було заподіяно шкоду здоров'ю позивача, він частково втратив працездатність, просив стягнути з відповідача: 27 505 грн 54 коп. витрат на лікування, 26 890 грн 72 коп. витрат на санаторно-курортне лікування, 105 685 грн 25коп. втраченого заробітку за період з 01 грудня 2009 року по 28 лютого 2013 року та 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6: 19 448 грн 94 коп. витрат на лікування; 10 233 грн 55 коп. витрат на санаторно-курортне лікування; втрачений заробіток за період з 01 грудня 2009 року по 28 лютого 2013 рік у розмірі 105 685 грн 25 коп.; компенсацію (відшкодування) за завдану моральну шкоду у розмірі 40 тис. грн; судові витрати у розмірі 1 тис. грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2015 року у частині задоволення вимог про відшкодування витрат на лікування змінено, зменшено розмір цих витрат із 19 448 грн 94 коп. до 15 969 грн 94 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 28 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 28 січня 2014 року, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, та звільнено від кримінальної відповідальності з передачею його на поруки трудовому колективу, кримінальну справу закрито.

Зазначеною постановою встановлено, що внаслідок злочинних дій відповідача ОСОБА_6 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, у результаті чого перебував на стаціонарному лікуванні у Рівненській обласній клінічній лікарні з 27 листопада 2009 року по 18 січня 2010 року, що підтверджується довідкою лікарні від 01 грудня 2009 року № 1278.

З 18 по 28 січня 2010 року позивач перебував на лікуванні в Інституті нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова АМН України, де 20 січня 2010 року йому було проведено операційне втручання, що підтверджується випискою з історії хвороби від 28 січня 2010 року № 226.

У період з 28 січня до 02 лютого 2010 року позивач знову стаціонарно лікувався у Рівненській обласній клінічній лікарні, що підтверджується епікризом № 100651 (154857).

З 16 по 30 квітня 2010 року ОСОБА_6 стаціонарно лікувався у травматологічному відділенні Рівненської центральної районної лікарні (згідно з епікризом № 2615).

У червні 2010 року позивач пройшов курс реабілітаційного лікування наслідків компресійного перелому хребта у Спеціалізованому спинальному санаторії ім. акад. М.Н. Бурденка.

З 10 по 24 травня 2011 року знаходився на лікуванні в Рівненській центральній районній лікарні (епікриз №26/29/269).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 09 червня 2011 року № 0190345 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності на строк до 01 червня 2013 року та відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда від 10 червня 2011 року № 865 рекомендовано санаторно-курортне лікування, вартість якого згідно з рахунком-фактурою від 30 червня 2011 року № С/М-000102 склала 25 335 грн.

З наданої довідки МСЕК позивачеві встановлена ІІІ група інвалідності по травень 2016 року.

Позивач пройшов стаціонарне лікування у неврологічному відділенні Рівненської центральної районної лікарні з 31 січня 2012 року по 10 лютого 2012 року у зв'язку з наслідками травми (епікриз №706/122).

Згідно з висновком експерта від 29 лютого 2012 року № 23 у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_7, ступінь втрати ОСОБА_6 загальної працездатності склала 55 %.

У серпні 2012 року позивач проходив лікування у Державному підприємстві «Спеціалізований спинальний санаторій ім. акад. М.Н.Бурденка».

З 08 по 18 січня 2013 року позивач проходив стаціонарне лікування у неврологічному відділенні Рівненської центральної районної лікарні (епікриз № 104/15).

З 24 квітня по 03 травня 2013 року ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Рівненської центральної районної лікарні у зв'язку з наслідками перелому хребта (епікриз № 2667/424).

З 10 листопада по 02 грудня 2013 року позивач проходив стаціонарне обстеження та лікування у обласному центрі артрології та відновного лікування Рівненської центральної міської лікарні (епікриз № 22795).

З 04 по 13 листопада 2013 року позивач проходив стаціонарне лікування у Рівненській центральній районній лікарні (епікриз № 6694/1040).

З 01 по 10 квітня 2015 року ОСОБА_6 проходив лікування у неврологічному відділенні Рівненської центральної районної лікарні, що підтверджується епікризом № 1922/351.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина.

Вина відповідача у завданні позивачу шкоди встановлена постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 28 жовтня 2013 року та не заперечується самим відповідачем.

Згідно зі ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Апеляційний суд обґрунтовано стягнув з відповідача документально підтверджені позивачем витрати на лікування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що не можуть бути включені до витрат на лікування сплачені позивачем благодійні внески у розмірі 3 479 грн (а. с. 67, 72, 123, 126), оскільки такі витрати є добровільними, тому вони не підлягають відшкодуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності − загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Оскільки шкоду здоров'ю позивачу заподіяно безпосередньо 27 листопада 2009 року, судом першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правомірно стягнуто втрачений заробіток у розмірі 55 % від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати за період з 01 грудня 2009 року по 31 березня 2012 року.

Розмір моральної шкоди визначений судами відповідно до вимог ст. ст. 23, 1167 ЦК України з урахуванням роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», та засад розумності і справедливості.

Разом з тим, стягуючи з відповідача судові витрати, суд першої інстанції не врахував, що згідно з наданої до суду копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_7 є інвалідом ІІ групи довічно з 20 вересня 2012 року (а. с. 165).

У пункті 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ст. 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві − пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві − пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, судові витрати, понесені позивачем, компенсуються за рахунок держави.

Разом з тим суд апеляційної інстанції на вказані вимоги уваги не звернув і не врахував, що на час звернення до суду з позовом відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі − за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Тому рішення апеляційного суду у частині вирішення питання про розподіл судових витрат слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року у частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до апеляційного суду.

В іншій частині рішення апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.І. Євтушенко
Судді: І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік
О.С. Ткачук