АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/645/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 69 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівДемченка В. А. , Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

23 вересня 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні.

В обгрунтування позовних вимог, позивачка вказувала, що з відповідачем по справі ОСОБА_7 вони з 26 березня 2012 року до 10 серпня 2013 року перебували у громадянському (незареєстрованому) шлюбі, проживали однією сім'єю та вели спільне господарство.

10 серпня 2013 року вони юридично зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, про що складено відповідний актовий запис за № 383. ІНФОРМАЦІЯ_1 року в сторін по справі народилася спільна дитина - син ОСОБА_8.

Перебуваючи в громадянському шлюбі, у червні 2013 року, ними за спільні сімейні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1. В належну квартиру вони з відповідачем ОСОБА_7 заселилися 04 жовтня 2013 року, а до цього, з 06 січня 2013 року разом проживали у матері позивачки ОСОБА_9.

Кошти на придбання спірної квартири частково надавали батько позивачки ОСОБА_10, який дав 40 000 грн. та мати позивачки ОСОБА_9, яка для вказаної мети брала два кредити, з яких 14 900 грн. в КС «Кредит-Чорнобиль» та 18 900 грн. у вказаній кредитній установі. Вказані кошти пішли на ремонт квартири. Власником квартири в документах було зазначено відповідача.

Оскільки вирішити спір з відповідачем в добровільному порядку не вдалося, тому позивачка змушена звернутися до суду та просила встановити факт спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 26 березня 2012 року по 10 серпня 2013 року; розподілити спільне майно подружжя та визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 і залишити у власності ОСОБА_7 ? частину вищезазначеної квартири. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 3-8) ОСОБА_6 в обгрунтування позовних вимог вказувала, що з відповідачем по справі ОСОБА_7 вони з 26 березня 2012 року до 10 серпня 2013 року перебували у громадянському (незареєстрованому) шлюбі, проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. 10 серпня 2013 року вони юридично зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, про що складено відповідний актовий запис за № 383. ІНФОРМАЦІЯ_1 року в сторін по справі народилася спільна дитина - син ОСОБА_8. Також вказувала, що перебуваючи в громадянському шлюбі, у червні 2013 року, ними за спільні сімейні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1. В належну квартиру вони з відповідачем ОСОБА_7 заселилися 04 жовтня 2013 року, а до цього, з 06 січня 2013 року разом проживали у матері позивачки ОСОБА_9 Договір купівлі-продажу був укладений відповідачем і квартира була зареєстрована також на відповідача.

На даний час, відповідач по справі заперечує право позивачки на спірну квартиру, тому просила встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період придбання квартири, розділити спільне майно подружжя, а саме спірну квартиру АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на ? ідеальну частину квартиру і залишити у власності відповідача також ? частину спірної квартири.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в обгрунтування своїх мотивів у рішенні (а.с. 64-68) вказав, що позивачкою не доведено обґрунтованість своїх вимог та не надано суду належних доводів в їх обгрунтування, тому в задоволенні позову було відмовлено.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою (а.с. 71-79) ОСОБА_6 вказала, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог. Крім того, апелянтом в обгрунтування належності своїх позовних вимог, приведені аналогічні доводи позовної заяви щодо порушення її прав відповідачем.

Перевіряючи обгрунтованість доводів апеляційної скарги, законність та вмотивованість судового рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є правильним, відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими обставинами справи та наявними матеріалами справи і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Нормами ЦПК України, а саме п. 5 ч 1 ст. 256, передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Згідно вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Зокрема, ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у тому разі, коли є спір про право, він розглядається в порядку позовного провадження.

Згідно роз'яснення п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за № 5-рп/99 дано офіційне тлумачення терміну «член сім'ї». Визначено обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства.

Як вже було вищезазначено, СК України визначено, що особи, які спільно проживають, повинні бути пов'язані спільним побутом, мати взаємні права та обов'язки.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу визнав недоведеними в цій частині позовні вимоги та обґрунтував свої висновки тим, що стороною не було надано докази в їх підтвердження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком та вважає його вмотивованим.

Так, сторони по справі дійсно, не заперечили тієї обставини, що вони мали дружні стосунки та були знайомі з 26 березня 2012 року по 10 серпня 2013 року. Крім того, апелянт наполягає на тому, що вони вели спільне господарство і стосунки з відповідачем носили характер усталених.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

На підтвердження факту проживання однією сім'єю, ОСОБА_6 просила визнати покази свідків, які б підтвердили дану обставину.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про критичне ставлення до показів свідків, які були досліджені з наряду іншими обставинами справи, оскільки допитані свідки являються близькими родичами позивачки і їхні покази достовірно не підтвердили обставини проживання однією сім'єю, а навпаки спростували наявність у сторін необхідної умови притаманної для сім'ї - ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету.

Крім показів свідків, суду не було надано ніяких вмотивованих доказів в підтвердження позовних вимог в цій частині як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

В заперечення доводів позовної заяви та апеляційної скарги в цій частині, ОСОБА_7 було надано суду докази того, що він до вересня 2013 року був зареєстрований на житловій площі брата, що підтверджується довідкою КП ВЖ РЕУ № 1 м. Умань від 06 жовтня 2015 року (а.с. 24), проживав там і не був пов'язаний спільним побутом з позивачкою.

Сім'я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що й є ознаками сім'ї.

Висновок районного суду в цій частині не спростований доводами апеляційної скарги та встановленими обставинами під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, оскільки без наявності допустимих та належних доказів, районний суд правильно визначив відсутність між сторонами саме тих ознак, які притаманні поняттю сім'я.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду про те, що ОСОБА_6 не довела суду обставин, що вона проживала з відповідачем разом, вела спільне господарство, вела спільний бюджет в період з 26 березня 2012 року по 10 серпня 2013 року.

Виходячи з аналізу наведених норм, апеляційний суд вважає, що доказуванню у справі про визнання майна спільним сумісним майном подружжям, поділ майна підлягає склад та вартість спірного майна, його наявність, а також те, що наведене майно набуте під час проживання чоловіка та жінки однією сім'єю.

Оскільки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було визнано необґрунтованими доводи позовної заяви та апеляційної скарги про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тому спірне майно не може бути визнане спільним майном подружжя і як наслідок цього неможливо провести його розподіл.

Посилання ОСОБА_6 про те, що вищезазначене майно придбавалося за спільні кошти не підтверджено ніякими підтверджуючими матеріалами.

Із матеріалів справи, а саме договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2013 року (а.с. 27-28) вбачається, що ОСОБА_7 купив, а ОСОБА_11, ОСОБА_12 продали квартиру АДРЕСА_1

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 117710 (а.с. 29), копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 30) та відомостей про державну реєстрацію прав (а.с. 31) право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_7. Форма власності визначена як приватна з часткою 1/1. Тобто, з наявних матеріалів справи вбачається, що відповідач являється єдиним власником квартири і ним, як покупцем оформлювався договір купівлі-продажу квартири.

Під час судового засідання не знайшли свого підтвердження ті доводи, що квартира придбавалася на кошти, які брала в кредит мати позивачки, оскільки, як вбачається з довідки КС «Кредит-Чорнобиль» № 985 від 11 серпня 2015 року (а.с. 16) кредит ОСОБА_9 було видано 09 вересня 2013 року в той час, коли квартира вже була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2013 року (а.с. 27-28). Посилання ОСОБА_6 на ту обставину, що в квітні 2013 року її матір'ю було отримано ще один кредит, що підтверджується довідкою КС «Кредит-Чорнобиль» № 986 від 11 серпня 2015 року (а.с. 17) і ці кошти були передані позивачці на придбання квартири не було доведено під час судового розгляду, оскільки як вбачається з вищевказаної довідки кредит отримувався на споживчі цілі (без зазначення конкретної вказівки про придбання квартири) і отримувався кредит не самою позивачкою, а її матір'ю, а тому, з врахуванням недоведеності факту наявності спільного бюджету з відповідачем, в розумінні положень ст. 60 ЦПК України такі докази не можуть бути визнані обгрунтованими, оскільки вони викладені на підставі припущень, не підтверджених інформацією щодо предмета доказування.

Можливість придбання відповідачем спірної квартири за власні кошти може мати місце в даному випадку, оскільки відповідач надав суду підтвердження наявності таких коштів у нього від продажу квартири АДРЕСА_3 від 21 травня 2013 року (договір купівлі-продажу квартири (а.с. 39)) та наявність у нього на праві власності ? частини квартири АДРЕСА_4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12 березня 2010 року (а.с. 35) та витягом з реєстрації прав власності на нерухоме майно (а.с. 36) та коштів від продажу даної частки, про що було підтверджено в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності відмови районним судом в частині визнання за позивачкою права власності на частку у спільному майні є також є непереконливими та не підтверджені належними доказами.

Як вже зазначалося вище, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 117710 (а.с. 29), копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 30) та відомостей про державну реєстрацію прав (а.с. 31) право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_7. Форма власності визначена як приватна з часткою 1/1. Тобто, з наявних матеріалів справи вбачається, що відповідач являється єдиним власником квартири і ним, як покупцем оформлювався договір купівлі-продажу квартири.

Колегія суддів враховує ту обставину, що ОСОБА_6 при оформленні договору купівлі-продажу не скористалася правом зазначити в договорі себе як сумісного з ОСОБА_7 покупця даної нерухомості та не скористалася правом оформлення на себе вказаного предмету нерухомості як цілої частки так і її частини.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_6 приймала участь у ремонті та покращенні благоустрою спірної квартири, позивачкою суду не надано накладних по постачанню будівельних матеріалів та меблів та договорів на проведення ремонту, які були б підписані нею, що свідчило про те, що вона також здійснювала дії щодо приведення квартири в належний стан.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визначено правову природу спірних правовідносин, позивачем не надано обгрунтованих та підтверджуючих доказів в обгрунтування своїх позовних вимог, а тому висновок районного суду є правильним і скасуванню не підлягає.

Крім того, колегією суддів під час рогляду справи в суді апеляційної інстанції було вивчено та надано належну оцінку доводам апеляційної скарги, враховано доводи в підтвердження та заперечення вимог апеляційної скарги і визнано, що підстав, які б давали право для зміни чи скасування рішення суду апелянтом не наведено.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :