Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/4809/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Ларіонова Н.М.
Доповідач - Кабанченко О.А..
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі - Перетятько А.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги ,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, не відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, Зазначає, що судом не взято до уваги положення Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням яких п. 3.6. Кредитного договору не відповідає вимогам законодавства та є несправедливим.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

27 червня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є відповідач, та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 37.5/АА-00006.08.2, відповідно до п.1.1 якого банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 21 811,34 доларів США терміном по 27 червня 2015 року включно, зі сплатою 13,5% річних за користування кредитними коштами.

10 жовтня 2008 року додатковою угодою №1 до вказаного договору збільшено процентну ставку за користування кредитом до 16% річних.

Пунктом 3.6 кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості.

Згідно з розрахунком заборгованості за вказаним договором станом на 12 серпня 2015 року відповідач мав перед позивачем заборгованість, яка складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 5 777,96 дол. США, простроченої заборгованості по відсоткам - 2 849,03 дол. США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам - 1 214 894,38 грн..

У серпні 2015 року ПАТ «Родовід Банк» звернулось до суду з позовом до позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 про стягнення зазначеної заборгованості за кредитним договором в розмір 8 626,99 дол. США та 1 221 135,28 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року в цивільній справі № 761/23991/15-ц з ОСОБА_1, ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Родовід Банк» стягнута сума заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2008 року, що складається з: заборгованості по кредиту і процентам - 8 626,99 дол. США, 3% річних від суми простроченої заборгованості - 6 240,89 грн., пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам - 189 698,25 грн. Відповідно до рішення, судом застосована ст.551 ч.3 ЦК України і пеня з розміру 1 214 894,38 грн. зменшена до розміру 189 698,25 грн.

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, просив ухвалити рішення, яким на підставі ст. ст. 3, 203, 215, 217, 1054 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати недійсним п.3.6 укладеного 27 червня 2008 року сторонами кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що за умовами кредитного договору відповідач надав позивачу відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 21 811,34 доларів США терміном по 27 червня 2015 року на купівлю автомобіля та сплати страхових платежів з процентною ставкою 13,50 % річних, а за з п 3.6 договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів встановлена пеня - 1,6% за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості. Станом на 12 серпня 2015 року загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості становить 1 221 135,28 грн., а сума заборгованості за відсотками 2 849,03 дол. США, що свідчить про не співмірність пені по відношенню до суми кредиту та заборгованості по відсотках, і є порушенням положень закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до офіційного курсу валют НБУ (2 137 грн. за 100 дол. США) еквівалентом 2 849,03 дол. США станом на 12 серпня 2015 року є 60 888,19 грн., тобто розмір пені в 20 разів (1 221 135,28 грн. : 60 888,19 грн.) перевищує розмір нарахованих процентів за споживчим кредитом. Зазначав, що пункт 3.6. кредитного договору не відповідає вимогам законодавства, а відтак його слід визнати недійсним.

У судовому засіданні представник позивача зазначала, що про порушення своїх прав позивач дізнався 12 серпня 2015 року, ознайомившись з розрахунком заборгованості, який надав відповідач.

Відповідач позов не визнав, його представник посилався на те, що банк не порушив жодних приписів законодавства, а оскільки позивач підписав кредитний договір, цим самим погодився на всі його умови. Представник подав письмову заяву про застосування строків позовної вимоги, посилаючись на те, що обставини, на які вказує позивач, були відомі останньому на момент укладання та підписання кредитного договору, а відтак строк позовної давності сплинув 27 червня 2011 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Мотивуючи такий висновок, суд у рішенні зазначив про те, що відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

З положень даної норми Закону вбачається, що сума сплати компенсації у разі невиконання споживачем зобов'язань є непропорційно великою тоді, коли у разі невиконання зобов'язань сума компенсації становить понад 50% вартості продукції, однак, оспорюваним положенням кредитного договору від 27 червня 2008 року (п.3.6) встановлено, що сума пені становить 1,6% від несплачених сум за кожен день прострочення платежу, що не перевищує 50% суми кредиту, тобто зазначена умова є справедливою та не суперечить принципам розумності, добросовісності та не є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника - позивача по справі, як споживача послуг банку - відповідача по справі, отже не суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Нарахований банком позивачу розмір пені, який значно перевищує розмір заборгованості по тілу кредиту, виник через неналежне виконання позивачем, як позичальником, умов кредитного договору і зумовлений лише терміном прострочення платежів.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду, вважає, що він не відповідає обставинам справи та положенням закону.

Так, судом вірно встановлено, що відповідно до умов укладеного сторонами кредитного договору відповідач відкрив позивачу невідновлювальну кредитну лінію на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів, у зв'язку з чим правовідносини сторін регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

У відповідності до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Згідно з ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Судова колегія вважає, що до висновку про те, що умови п.3.6 договору не суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки розмір пені 1,6% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення не перевищує 50% від суми кредиту, без належної оцінки обставин справи та доводів позивача.

Як вбачається з матеріалів справи та наданого відповідачем розрахунку заборгованості, позивачу був наданий кредит у розмірі 21 811,34 доларів США, відповідно до графіку погашення кредиту, позивач повинен був сплачувати платежі у розмірі з 506,95 доларів США у серпні 2008 року до 263,50 доларів США у червні 2015 року (а.с. 10-12)., пеня, яка нараховувалась кожний день від суми простроченої заборгованості, за один рік - з 12 серпня 2014 року по 12 серпня 2015 року склала 41 113,91 дол. США, а за період з листопада 2011 року по 12 серпня 2015 року - 56 846,34 доларів США. (а.с. 16-17).

Наведене свідчить про те, що розмір компенсації - пені, яку відповідач отримує за договором у разі порушення позивачем строку виконання зобов'язання, є непропорційно великим, оскільки перевищує 50% суми кредиту.

При цьому, колегія не погоджується з посиланням суду на те, що відсутні підстави для визнання умов п. 3.6 договору недійсними, оскільки 1,6% пені не перевищує 50% суми кредиту, зважаючи на те, що за змістом ст. 18 Закону загальний розмір нарахованої компенсації, а не компенсація за один день прострочення виконання, не повинен бути більшим від 50% вартості продукції.

Таким чином, судова колегія вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним п. 3.6 укладеного сторонами кредитного договору від 27 червня 2008 року з підстав його невідповідності положенням Закону України «Про захист прав споживачів» є доведеними.

Проте, відповідно до ст. ст. 257, 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до матеріалів справи, відповідачем у суді першої інстанції було заявлено про застосування позовної давності.

Враховуючи те, що договір був укладений сторонами 27 червня 2008 року, позивачу про порушення його прав внаслідок включення до договору п. 3.6 було відомо з дати підписання договору.

Посилання представника позивача на те, що перебіг позовної давності розпочався з дня отримання позивачем розрахунку заборгованості 12 серпня 2015 року, судова колегія відхиляє з огляду на те, що за ст. 261 ч. 1 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, і позивач, підписавши кредитний договір міг, провівши відповідні розрахунки, міг довідатись про розмір пені, який він буде зобов'язаний сплатити у разі порушення строків виконання зобов'язання.

На поважні причини пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права позивач не посилався, клопотань про поновлення цього строку не заявляв.

За таких обставин, враховуючи, що оскаржуваним рішенням суду відмовлено у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування висновку суду про відмову в позові, оскільки позов не підлягає задоволенню з підстав пропуску без поважних причин позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року змінити в частині правового обґрунтування висновку суду.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: