Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника позивача - Алієва Є.Н.

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманої суми, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення безпідставно отриманої суми, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору суборенди нежитлового приміщення № б/н від 01.10.2013 року ОСОБА_3, яка на той момент мала статус фізичної особи-підприємця, передала, а ТОВ «АЛЛО» прийняло у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване в будівлі за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 118 кв.м. (далі - Приміщення). Приміщення було передане у користування 01.11.2013 року, що підтверджується актом приймання-передачі Приміщення від 01.11.2013 року.

Зазначає, що відповідно до умов п. 5.5 Договору, 04.10.2013 року ними на користь відповідача було сплачено гарантійний платіж в сумі 160 314,24 грн., а в подальшому своєчасно сплачувалася орендна плата за користування Приміщенням. Зокрема, 27.12.2013 року було сплачено на користь відповідачки 160 314,24 грн. в якості оплати орендної плати за січень 2014 року.

Посилається на те, що починаючи з листопада 2013 року у центрі м. Києва, в першу чергу на території Майдану Незалежності та АДРЕСА_1 розпочалися масові заворушення, які супроводжувалися зіткненнями протестувальників з правоохоронцями, будуванням протестувальниками барикад, використанням протестувальниками приміщень на території АДРЕСА_1 для розміщення імпровізованих шпитальних пунктів, пунктів обігріву і харчування тощо. Внаслідок цього, по АДРЕСА_1 було зупинено рух транспорту та унеможливлено нормальний рух громадян.

Звертає увагу суду на те, що враховуючи вищенаведені обставини, ТОВ «АЛЛО» було прийнято рішення про припинення з 23.01.2014 року роботи магазину, розміщеного у Приміщенні, про що видано наказ № 761-1 від 22.01.2014 року.

22.01.2014 року ними було вручено відповідачці лист, в якому повідомлялося про неможливість використання Приміщення за призначенням та вимушене припинення торгівельної діяльності у приміщенні з 23.01.2014 року, а 06.02.2014 року цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення направлено відповідачці лист, в якому також вказувалось на неможливість використання Приміщення відповідно до умов Договору, які залишились без відповіді.

Зазначає, що в подальшому вони звернулися до відповідачки з вимогою повернути частину орендної плати за січень 2014 року (з 23.01.2014 року по 31.01.2014 року) в сумі 46 542,84 грн., а також гарантійний платіж у сумі 160 314,24 грн., а усього 206 857,08 грн. 28.02.2014 року Приміщення було повернуто Орендодавцю, що підтверджується актом повернення Приміщення з оренди, однак останнім не було повернуто вказані платежі.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст.ст. 530, 625, 762, 1212 ЦК України звертається з даним позовом до суду та просить стягнути з відповідачки на їх користь суму заборгованості у розмірі 242 521, 46 грн., в тому числі: 206 857, 08 грн. основного боргу; 31 566, 91 грн. суми інфляційних втрат; 4 097, 47 грн. суми трьох процентів річних, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 2 452, 22 грн.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримує з вищевикладених підстав, обгрунтувавши поясненнями просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачки в судовому засіданні вимоги позивача не визнає посилаючись зокрема на те, що до фактичної передачі 28.02.2014 року, позивачем Приміщення відповідачці у позивача існував прямий обов'язок щодо сплати орендної плати за користування Приміщенням, оскільки до моменту його передачі Орендодавцю, позивач на власний розсуд використовував останнє, зокрема для зберігання свого майна у тому числі різноманітної офісної меблі, що фактично була вивезена вже після передачі Приміщення.

Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, які б відповідно до умов Договору та норм чинного законодавства підтвердили настання форс-мажорних обставин відносно користування орендованим Приміщенням та звільнили б позивача від виконання взятих на себе зобов'язань.

Крім того, заперечуючи проти позову вказує на те, що за відсутності у позивача можливості використовувати Приміщення за будь-якими причинами та можливості застосування норми про звільнення від сплати орендної плати, позивач повинен здійснити всі, без виключення заходи, а саме: повідомити належним чином про такий факт, негайно звільнити об'єкт оренди від власного рухомого майна та здійснити повернення такого об'єкту оренди Орендодавцю для можливості розпорядження останнім таким нерухомим майном на власний розсуд, в тому числі для забезпечення зберігання та охорони об'єкту оренди, однак позивачем цього зроблено не було.

Враховуючи вищевикладене, просить відмовити в задоволенні позову позивача в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 01.10.2013 року між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «АЛЛО» було укладено Договір суборенди нежитлового приміщення (надалі - Договір) (а.с. 8-12).

За змістом статей 759, 760 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

В п.п. 1.1., 3.1., 3.3. Договору сторони погодили, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Орендодавець передає Орендареві, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 118

кв.м. (сто вісімнадцять метрів квадратних), що розташоване в будівлі за адресою АДРЕСА_1, (надалі - Нежитлове приміщення) та зобов'язується сплачувати Орендодавцеві орендну плату. Зазначене в п. 1.1 цього Договору Нежитлове приміщення передається Орендодавцем та приймається в оренду Орендарем за Актом приймання-передачі Нежитлового приміщення, який підписується уповноваженими представниками Сторін та скріплюється печатками. Нежитлове приміщення вважається прийнятим Орендарем в день підписання Акту приймання-передачі.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2013 року сторонами було складено Акт приймання-передачі нежитлового приміщення за Договором суборенди нежитлового приміщення від 01.10.2013 року, згідно якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове, платне користування нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 118 кв.м, (сто вісімнадцять метрів квадратних) (а.с. 13).

За приписами статті 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п. 5.1. Договору, Орендар сплачує щомісячну орендну плату у розмірі 160 314, 24 (сто шістдесят тисяч триста чотирнадцять гривень 24 коп.) гривень, в тому числі ПДВ, що за курсом НБУ станом на 01.10.2013 року (1дол. = 7,99 грн.) становить еквівалент 20 064,36 (двадцять тисяч шістдесят чотири доларів США 36 центів ) доларів США. Орендна плата обчислюється та сплачується у національній валюті - гривні за курсом НБУ на день здійснення оплат.

В п. 5.5. Договору сторони погодили, що Орендар з ціллю забезпечення виконання зобов'язань по цьому Договору здійснює гарантійний платіж в розмірі орендної плати за один місяць оренди в строк вказаний в п. 5.2, цього Договору. Сторони домовились, що сплачений Орендарем гарантійний платіж з моменту вступу в силу цього Договору, буде повністю зарахований в рахунок оплати орендної плати Нежитлового приміщення по цьому Договору за останній місяць оренди. У випадку дострокового розірвання цього Договору по ініціативі любої із сторін, гарантійний платіж зараховується в рахунок орендної плати за останній місяць, або за домовленістю сторін повертається на розрахунковий рахунок Орендаря.

Судом встановлено, що на виконання вказаних умов Договору, Орендарем було сплачено Орендодавцю гарантійний платіж в розмірі 160 314, 24 грн., що підтверджується Платіжним дорученням № 87797 від 04.10.2013 року (а.с. 14).

Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами, що Орендарем на виконання вимог п. 5.1. Договору також здійснювалась сплата орендної плати. Останній платіж в розмірі 160 314, 23 грн. було здійснено 27.12.2013 року в рахунок сплати орендної плати за січень 2014 року (а.с. 15).

Стаття 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.ст. 626, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статті 526, 525 ЦК України визначають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З системного аналізу зазначених статей ЦК України з іншими його нормами можна зробити висновок, що на сторін договору покладається взаємний обов'язок з виконання взятих на себе зобов'язань належним чином, відповідно до погоджених умов в укладеному ними договорі.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ними належним чином було виконано умови укладеного між ними Договору, зокрема Орендодавець передав Орендарю в строкове платне користування нежитлове приміщення, а останній прийняв його, здійснив сплату гарантійного платежу та сплатив орендну плату за його користування.

Згідно статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до п. 4.1.Договру, цей договір вступає в законну силу з моменту підписання Акту приймання-передачі Нежитлового приміщення та діє до 30.09.2016 року.

Стаття 651 ЦК України визначає, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

В п.п. 4.3., 4.4. Договору сторони погодили, що Дострокове розірвання цього Договору чи одностороння відмова від виконання його умов цього Договору не допускається. Дострокове розірвання цього Договору можливе, зокрема за взаємною згодою сторін.

Згідно статей 785, 795 ЦК України, У разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Судом встановлено, що 28.02.2014 року Орендодавець - ФОП ОСОБА_3 та Орендар - ТОВ «АЛЛО» було складено та підписано Акт приймання-передачі приміщення за Договором суборенди нежитлового приміщення від 01.10.2013 року згідно якого, Орендар передає, а Орендодавець приймає нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 118 кв.м, (сто вісімнадцять метрів квадратних) (а.с. 19).

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що саме 28.02.0214 року відбулося припинення укладеного між сторонами Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.10.2013 року, тобто саме до даної дати у Орендаря існували зобов'язання із сплати орендної плати відповідно до умов Договору та вимог ст. 762 ЦК України, а оскільки Орендарем не було здійснено такої сплати за лютий місяць 2014 року, що останнім не заперечується, суд визнає правомірним та таким, що узгоджується з умовами Договору (п.5.5.), зарахування Орендодавцем гарантійного платежу в сумі 160 314,24 грн. в рахунок орендної плати за даний місяць.

Позивач звертаючись з даним позовом до суду обґрунтовує його зокрема тим, що у зв'язку із неможливістю використання орендованого приміщення за його цільовим призначенням, що стало причиною обставин, які він вважає форс-мажорними, він відповідно до вимог ч. 6 ст. 762 ЦК України звільнений від обов'язку сплати орендної плати з 23.01.2014 року, а також відсутні і правові підстави залишення у власності гарантійного платежу, а тому на його думку відповідач виходячи з положень ч. 6 ст. 762, ст. 1212 ЦК України зобов'язаний повернути йому вказані платежі в розмірі 206 857, 08 грн. з врахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 31 566, 91 грн. та 3% річних в розмірі 4 097, 47 грн.

Однак суд не може погодитись із обґрунтованістю та правомірністю таких доводів позивача виходячи з наступного.

Так за приписами ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

В п. 9 Договору сторони погодили, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань по Договору, якщо це є наслідком дій непоборної сили (пожежа, повінь, землетрус, інші стихійні лиха, війна чи військові дії), що знаходяться поза контролем сторін і безпосередньо впливають на можливість виконання умов цього Договору і не могли бути усунуті розумними діями сторін. Наявність обставин непереборної сили повинно бути підтверджено документом Торгово-

промислової палати або органом, уповноваженим на це законодавством України. Сторона для якої неможливо виконати зобов'язання по цьому Договору зобов'язана

негайно, але не пізніше 3 (трьох) робочих днів після настання обставин, вказаних в п. 9.1. цього Договору, повідомити іншу сторону про настання чи закінчення таких обставин.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивачем в порушення вимог зазначених норм чинного цивільно-процесуального закону та умов укладеного Договору не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України в підтвердження того, що він не міг використовувати орендоване майно, що є підставою для звільнення його від сплати орендних платежів.

Суд критично ставиться до Листа позивача від 22.01.2014 року та не бере його до уваги як доказ, оскільки факт його отримання відповідачем не підтверджено.

Так само критично суд ставиться до Листа Шевченківського РУГУ МВС у м. Києві від 11.03.2014 року № 54/вх3457 та Листа Печерського РУГУ МВС у м. Києві від 26.02.2014 року 54/вх. 1503,1660, та не бере їх до уваги як докази, оскільки вони не є документами Торгово-промислової палати, які б підтверджували факт наявності форс-мажорних обставин, а засвідчують лише факт часткового блокування руху по АДРЕСА_1.

З врахуванням вищевикладеного, суд не вбачає підстав для застосування до правовідносин сторін ч. 6 ст. 762 ЦК України.

Як вже зазначалося вище, позивач як на правову підставу для стягнення з відповідача коштів посилається на ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або збереження без достатніх правових підстав.

Так предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

За приписами частини першої статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України, яка кореспондується із ст. 626 ЦК України, встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Із системного аналізу положень ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч.ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ст. 626, ч. 1 ст. 1212 ЦК України можна зробити висновок, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню Іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). І набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна то ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Судом встановлено, що відповідач набув майно (грошові кошти) за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме в рахунок орендної плати сплаченої відповідно до умов Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.10.2013 року, який був чинним, тобто не був визнаний недійсним або розірваним, а тому доводи позивача про те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України, є помилковими.

З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини сторін регулюються нормами саме зобов'язального права, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, а тому договірний характер вказаних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі і щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічну правову позицію було висловлено в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів і підстав для відступу від неї суд не вбачає.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням вищевикладеного, а також того, що судом достовірно встановлено відсутність порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів позивача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення його позовних вимог про стягнення з відповідачки суми основного боргу в розмірі 206 857, 08 грн.

Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення суми основного боргу, задоволенню також не підлягають його вимоги про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних, оскільки вони є похідними.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є таким, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 530, 625, 626. 631, 653,759, 762,795 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року № 6-130цс13, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Листа Верховного Суду України від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами, ст. 16 Цивільного кодексу України», керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманої суми - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко