Ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Обухівської міської ради Київської області, треті особи: управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області, Державна реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції, про скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, Обухівської міської ради Київської області про скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації, посилаючись на те, що відповідачу ОСОБА_2 незаконно було передано у власність земельну ділянку, яка повністю накладається на належну їй земельну ділянку, що призводить до порушення її законних прав.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені в справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 21 червня 1994 року № 314 «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку» ОСОБА_1 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_1.

06 квітня 1995 року представником проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро було встановлено межі вказаної земельної ділянки в натурі та складено відповідний акт.

Відділом архітектури та будівництва у 1995 році ОСОБА_1 було розроблено будівельний паспорт на забудову спірної земельної ділянки.

Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 184 від 23 квітня 1996 року ОСОБА_1 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_1.

Рішенням Обухівської міської ради Київської області № 3666 від 20 липня 2009 року відповідачу ОСОБА_2 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо складання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га у місті Обухові ж.м. Лукавиця.

29 вересня 2009 року рішенням міської ради № 383 внесено зміни до вищезазначеного рішення щодо адреси розташування виділеної ОСОБА_2 земельної ділянки й ж.м. «Лукавиця» змінено на ж.м. «Лукавиця 470».

Рішенням Обухівської міської ради Київської області від 26 січня 2010 року № 423 ОСОБА_2 затверджено технічну документацію з землеустрою щодо складання державного акта на право власності на землю та передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у АДРЕСА_2.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 05 серпня 2010 року отримав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на вказану земельну ділянку.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № СЕ-1-1-317/15 від 20 червня 2015 року належна на праві власності ОСОБА_2 земельна ділянка, що розташована у АДРЕСА_2 повністю, тобто по всьому периметру та на всю площу 0,10 га накладається на земельну ділянку, що була безкоштовно передана рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 184 від 23 квітня 1996 року в приватну власність ОСОБА_1

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 рокуправо власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року, дію якої зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі », Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 і Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за № 7, земельні ділянки, надані громадянам для ведення особистого підсобного господарства, будівництва й обслуговування жилого будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального гаражного та дачного будівництва, безоплатно передаються їм у приватну власність у передбачених ст. ст. 56, 57, 67 ЗК України розмірах відповідними радами за місцем розташування цих ділянок.

Встановлення меж земельних ділянок, що передаються в приватну власність, у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні організації на замовлення рад, після чого громадяни одержують державний акт на право власності на землю.

Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності даних про розміри ділянок, переданих у власність, із фактичними розмірами, то остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК Українивласник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Документація з землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Відповідно до п. п. 4.1 - 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Проте, вирішуючи спір суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст.ст. 212 - 214 ЦПК Українина зазначені положення закону та наявність рішення міської ради про передачу позивачу у власність земельної ділянки уваги не звернули; не дослідили даних земельного кадастру щодо існування встановлених меж земельних ділянок чи їх відсутності; зазначаючи про відсутність у ОСОБА_1 правовстановлюючих документів, не з'ясували чи встановлювалися в натурі (на місцевості) землевпорядними організаціями межі виділеної їй та відповідачу земельних ділянок, чи є розбіжності в даних про розміри вказаних земельних ділянок із їх фактичним розміром, та не врахували, що в разі якщо будуть виявлені такі розбіжності, остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою.

Також судами належним чином не перевірено доводів позивача про те, що при виготовленні технічної документації проекту землеустрою земельної ділянки відповідача не дотримано вимоги ЗК України та Закону України «Про землеустрій» в частині визначення та погодження меж земельної ділянки.

При цьому, як судом першої так і апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України не надано належної оцінки висновку судової земельно-технічної експертизи № СЕ-1-1-317/15 від 20 червня 2015 року щодо накладення земельних ділянок.

Таким чином, суди у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України належним чином не перевірили чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; не встановили всіх фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного вирішення справи.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко