Справа № 182/887/15-ц
Провадження № 2/0182/1120/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03.03.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

за участю

секретаря Снєгульської В.М.

представника позивача адвоката ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про виселення та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з позовом до ОСОБА_2 та просить суд виселити відповідача з належного їй на праві власності житлового будинку та просить суд зобовязати Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстрації за місцем проживання.

В обґрунтування позову послалась на те, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем, який був розірваний 12 листопада 2012 року на підставі рішення суду. Відповідач зловживає алкогольними напоями, постійно її ображає та застосовує до неї фізичну силу. Вона неодноразово зверталась до міліції аби захистись від його нападів. Відповідач знаходиться на обліку у лікаря-психіатра. Також ОСОБА_2 не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію, газ. Також відповідач має можливість переїхати проживати до своєї матері на постійне проживання. Враховуючи факт, що певна кількість комунальних послуг оплачується з розрахунку зареєстрованих осіб, а відповідач не бажає приймати участь в утриманні будинку, вона вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Також вона не може продати будинок через реєстрацію відповідача в ньому. Для звернення до суду вона звернулась за правовою допомогою до адвоката та оплатила 1000 грн., тому просить суд стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечував та просив відмовити, оскільки всі наведені обставини в позові про порушення ним правил співжиття є надуманими. Вони під час шлюбу разом проживали в цьому будинку, а після розірвання шлюбу він продовжує проживати в ньому в одній з кімнат. Всі ремонтні роботи в будинку проводить він своїми руками. Вважає, що позивач бажає його виселити тільки через те, що бажає продати будинок, бо в неї є інший будинок, який вона успадкувала від батьків. Раніше в нього також була власна квартира, однак на прохання позивачки він подарував її доньці, а тому йому виселитись немає куди. Також зазначив, що дуже хворіє і за станом свого здоровя взагалі майже не пересувається, а тому фізично не може завдавати шкоди позивачу. Всі сварки влаштовує саме позивач через те, що він проживає в будинку.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У судовому засіданні встановлено, що 20/88 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташований за адресою м. Нікополь, вул. Лапинська,78-1, належить на праві приватної власності ОСОБА_3 ( а.с.10)

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 31.07.1982 року по 12.11.2012 рік перебували в зареєстрованому шлюбі( а.с.8)

ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з 16.06.2005 року ( а.с.9, 25)

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку (квартири)може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1ст. 116 ЖК України.

Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17Постанови N 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України "при вирішенні справ про виселення на підставіст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжитті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 систематично порушує правила ч. 1ст. 116 ЖК України, суду не надано.

При цьому суд виходить з наступного.

ОСОБА_3 стверджує, що неодноразово зверталася до міліції із заявами з приводу виникнення конфлікту із матірю відповідача, з приводу виникнення конфлікту між нею та відповідачем, однак не надала суду жодного судового рішення про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення конфліктів за місцем проживання, а також не надала доказів вжиття заходів попередження до відповідача.

Будь-яких інших доказів на підтвердження заявлених вимог ОСОБА_3 не надала.

Посилання позивача на встановлені обставини заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 12.11.2012 року ( а.с. 8) про зловживання відповідачем алкогольними напоями, про постійні образи на адресу позивача, застосування до неї фізичної сили, суд не бере до уваги, оскільки ці обставини були встановлені в листопаді 2012 року, а на момент звернення позивача до суду пройшло майже три роки, і за цей період з 2012 року по сьогоднішній день будь-яких достатніх та безперечних доказів на підтвердження заявлених вимог ОСОБА_3 про порушення ОСОБА_2 правил співжиття суду не надала.

Враховуючи положення ст. 116 ЖК України, щодо виселення без надання іншого житла, право позивачки не порушено, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

За правилами ст.116 ЖК України виселення може мати місце, якщо систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Як встановлено судом при розгляді справи, ніяких заходів запобігання і громадського впливу в даному випадку відносно відповідача не було заподіяно.

Згідно ч. 3ст. 60ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 4 ст. 60ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом.

Суд вважає, що у діях відповідача відсутні протиправність дій, та причинний зв'язок з можливим порушенням прав та законних інтересів позивача, про що зазначено вище.

Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму "Про судове рішення у цивільній справі" N 14 від 18.12.2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі, оцінюючи належність, достовірність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та є недоведеними.

Відповідно до статті 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Вимоги позивача про зобовязання Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстрації місця проживання , є безпідставними , оскільки предявлені до третьої особи, який не є стороною по справі, тобто суд не може зобов'язувати його виконувати будь які дії.

До того ж суд зазначає, що оскільки суд дійшов до висновку про відмову позивачу у виселенні відповідача, то і інші вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є повязаними.

Керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, Рішенням Конституційного суду України (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї") від 3 червня 1999 року справа N 1-8/99, ст. 64,65,66, 109, 116, 157 ЖК України , ст. 15, 16,182, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 6,8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Законом України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 209,212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області ( м. Кривий Ріг) протягом десяти днів з дня його оголошення через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_4