АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3313/16 Справа № 189/2597/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - К,ОСОБА_1 Доповідач - Прозорова М.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна дійсною та визнання права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 17.02.2016 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с.48-49).

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 17.02.2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна дійсною та визнання права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (а.с.36-38).

Як на підстави апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно зясовані обставини, що мають значення для справи (а.с.48-49).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до технічного паспорту на житловий будинок від 29.06.1990 року та витягу прав власності на нерухоме майно №3894133 від 17.06.2004 року власниками житлового будинку розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Покровський район, с. Коломийці, вул. Вишнева, 38 є ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Згідно розписки від 14.07.2005 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 5 000 грн. Розписка підписана позивачем, відповідачем та свідком.

Згідно розписки від 21.02.2006 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 2 550 грн. Борг 450 грн. Розписка підписана позивачем та відповідачем.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач посилаючись на вимоги частини 2 статті 220 ЦК України, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, який в силу положень ч.1 ст. 220 ЦК України є нікчемним через недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення.

Для визнання такого договору дійсним обовязковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.3 ст. 209, ч.1 ст. 203 ЦК України).

За загальним правилом правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. Правомірність правочину означає, що він не повинен порушувати відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон.

Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Виходячи з аналізу вказаної норми, ухилення від нотаріального посвідчення договору недобросовісною стороною є відповідна протидія цьому, про що мають свідчити певні дії з боку відповідача.

За змістом статті 210, частини 3 статті 640 ЦК (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин у справі) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Згідно зі статтею 657 ЦК (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин у справі) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Наведене доводить, що норма частини 2 статті 220 ЦК не застосовується до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною 3 статті 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обовязків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини 2 статті 220 ЦК. Зазначена частина статті 220 ЦК застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам.

Визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обовязковій державній реєстрації, тому частина 2 статті 220 ЦК до таких правовідносин не застосовується.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30.01.2013 року у справі №6-162цс12, яка відповідно до положень статті 3607 ЦПК є обовязковою для всіх судів України.

Матеріали справи, не містять жодного обєктивного підтвердження щодо наявності обставин на які посилається позивач стосовно ухилення відповідача від нотаріального посвідчення вищевказаного договору.

Розписки від 14.07.2005 року та 21.02.2006 року, на які також посилається позивач як на належну форму договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, свідчать тільки про факт передачі позивачем відповідачу коштів і не відповідають загальним вимогам визначеним у ст.ст. 202-203,655 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

За таких обставин, в силу діючого законодавства, а саме: ст.ст. 182,209,210,218,220,316,317,319,328,640,655,657 ЦК України, п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, ст.ст. 4,5,19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що відповідно до договору купівлі-продажу ? частини житлового будинку від 24.07.2009 року, укладеного між позивачем та відповідачем у справі ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Покровський район, с. Коломийці, вул. Вишнева, 38 за 75 500 гривень, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки вказаний договір підписаний позивачем та її чоловіком (а.с.11об.). Крім того, зазначений договір нотаріально не посвідчений.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що нею передано відповідачу 7 550 грн. вартості ? частини спірного будинку не може свідчити про домовленість між сторонами щодо істотних умов договору, та не є правовим оформленням переходу права власності на спірне домоволодіння та земельну ділянку з вище наведених підстав.

Позивачем не було доведено у суді жодними належними доказами, що відповідач ухилились від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Не доведено позивачем про домовленість з відповідачем про день, час та місце нотаріального посвідчення договору, а отже не доведено і його невиконання. В той же час ОСОБА_3 категорично заперечує таку домовленість та взагалі природу цих правочинів, оскільки вона з сестрою, якій належить друга частина спірного будинку, вирішили продати будинок разом, а ні ? частину, на яку вона має переважне право.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що вона повністю виконала істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки суперечать вимогам закону.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справ.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: