АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/1120/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Новак А.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Поливач Л.Д., Вербової І.М.

при секретарі - Литвиненку Р.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Торговий дім «Інтерсервіс», ОСОБА_2, Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Докійчук Н.В., ТОВ «БКФ «Граніт», Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна, про визнання право власності, витребування із чужого незаконного володіння та виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_4, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є інвестором квартири АДРЕСА_1 за інвестиційним договором № Т-31 від 18.11.2003 року, за умовами якого ЗАТ «Торговий дім «Інтесервіс» зобов'язався використовувати кошти інвестора - ОСОБА_1 на будівництво об'єкту інвестування і у тому числі після введення будинка в експлуатацію надати позивачу необхідні документи для послідуючого оформлення квартири у власність. Оскільки він повністю проінвестував будівництво зазначеної квартири, проте 21 жовтня 2010 року ЗАТ «Торговий дім «Інтесервіс» уклало з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу зазначеної квартири, просив суд на підставі ст. 388 ЦК України витребувати із чужого незаконного володіння від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на зазначену квартиру.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки відчуження ПАТ «Торговий дім «Інтесервіс» спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_2 обмежує майнові права позивача, так як ним було повністю виконані обв'язки за інвестиційним договором від 18 листопада 2003 року в частині оплати вартості об'єкта інвестування - квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник третьої особи - ТОВ БКФ «Граніт» вирішення питання залишив на розсуд суд.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із відсутність правових підстав визначених ст. 388 ЦК України для задоволення позову

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» 18 листопада 2003 року було укладено інвестиційний договір № Т-31 від 18.11.2003 року, за умовами якого ЗАТ «Торговий дім «Інтесервіс» зобов'язався використовувати кошти інвестора - ОСОБА_1 на будівництво об'єкту інвестування - квартири АДРЕСА_1 і у тому числі після введення будинка в експлуатацію надати ОСОБА_1 необхідні документи для послідуючого оформлення зазначеної квартири у власність.

21 жовтня 2010 року ЗАТ «Торговий дім «Інтесервіс» уклало з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу зазначеної квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Докійчук Н.В.

Так, за правилами ч.1 ст. 182 Цивільного Кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до змісту ст.ст. 1-3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно змісту ч.4,7 ст.3 вказаного Закону, державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна.

Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Положення ст. 319 ЦК України визначають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч. ч. 3, 4 ст. 334 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Встановивши, що на момент відчуження спірної квартири, а саме 21 жовтня 2010 року право власності на неї було зареєстровано за ПАТ «ТД «Інтерсервіс», суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що законним власником спірної квартири є ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_2 незаконно та без відповідної правової підстави заволоділа майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Добросовісне придбання відповідно до статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Встановивши, що станом на 21 жовтня 2010 року на день укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ПАТ «ТД «Інтерсервіс» та ОСОБА_2 позивач не був власником вищевказаної квартири, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що спірне майно не могло вибути з власності позивача поза його волею, а відтак - доводи апеляційної скарги про те, що відчуження ПАТ «Торговий дім «Інтесервіс» спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_2 обмежує майнові права позивача є безпідставними.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову відповідає фактичним обставинам справи, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на вимогах чинного цивільного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, що відповідно до положень ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді