Справа № 522/8699/15-ц
Провадження № 2/522/2508/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.

при секретарі Соболєвій О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та визнання права покупця,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 по якому просить суд визнати удаваним правочином (договором купівлі-продажу) договір дарування 426/100 частини квартири під №10, по Покровському провулку, будинок №3, в місті Одесі, який посвідчений 5 грудня 2006 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу; визнати за ОСОБА_1 право покупця 426/100 частини квартири під №10, по Покровському провулку, будинок №3, в місті Одесі. При цьому посилається на те, що вказана квартира отримана за договором дарування від 05 грудня 2006 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, фактично була куплена нею за рахунок коштів від продажу іншого нерухомого майна та оформлена на імя дочки, оскільки позивач не могла припустити, що вона помре раніше за ОСОБА_1 Факт купівлі-продажу підтверджується розпискою продавця ОСОБА_3

У судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_5 позов підтримали, просили суд його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - за довіреністю ОСОБА_6 у судовому засіданні позов не визнав, просив суд у його задоволенні відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов визнав.

Однак суд зазначає, що при прийнятті рішення не можливо враховувати визнання позову відповідачем, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про слухання справи була сповіщена належним чином, згідно наданих письмових пояснень від 17.05.2016 року, просила відмовити у задоволенні позовних вимог виходячи з їх безпідставності та слухати справу за її відсутністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 426/1000 частин квартири АДРЕСА_1 належало на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 16 червня 1999 року за №1040, право власності за яким зареєстровано Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 12.07.1999 року, запис №409 в книзі 330пр-14.

05 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування нерухомого майна, відповідно до якого відповідач передав безоплатно у власність, а позивач прийняла як дарунок 426/1000 частин квартири АДРЕСА_1. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 5010. (а.с.13)

Відповідно до п. 10 даного договору, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник немає права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Сторони свідчать, що з вимогами законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається ними, нотаріусом ознайомлені, значення і умови цього договору та його правові наслідки розуміють та підтверджують дійсність намірів створити для себе юридичні наслідки при його укладанні.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 13316971, виданого КП «ОМБТІ та РОН», 23.01.2007 року за ОСОБА_8 було зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 426/1000 частин квартири АДРЕСА_1.(а. с. 16)

Згідно позовних вимог, позивач вважає, що договір дарування від 05.12.2006 року є удаваним, та сторони договору мали на меті укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна.

У відповідності до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Дане найшло підтвердження у п. 8 постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9.

Згідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання

іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору.

Відповідно до п. 26, 27 Постанови пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального права» від 12.06.2009р. №2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

Крім того, згідно до ч.4 п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Так, у позові позивач зазначила, що відповідачем в обмін на частину квартири, належну на час укладення договору дарування позивачу, були передані грошові кошти та написана відповідна розписка. Проте, матеріалами справи факт передачі грошових коштів позивачем ОСОБА_1 свого підтвердження не знайшов.

Судом також прийнята до уваги та обставина, що сторонами в ході судового розгляду справи не були заявлені клопотання про допит у якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_4, яка завіряла договір дарування від 05.12.2006 року та на яку законом покладено обовязок встановлювати взаємовідносини між заінтересованими особами та мету, яку вони переслідують, вчиняючи нотаріальну дію; розяснювати учасникам нотаріального провадження їхніх прав та обов'язків, що випливають із вчинюваної дії, їхнє право на вільне волевиявлення під час вчинення нотаріальної дії, право відмовитися від її вчинення, поки вони ще не підписали документа. Зазначене також позбавляє суд дійти вірного висновку щодо справжнього волевиявлення сторін під час укладення договору дарування.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду справи, позивачем не були надані допустимі докази того, що договір дарування, вчинений між позивачем та ОСОБА_3, та умисно приховував договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, передачу майна (товару) у власність другій стороні (покупцеві) за певну грошову суму.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 235, 717 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та визнання права покупця відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ю. Бойчук