Справа № 203/112/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Маймур Ф.Ф.,

при секретарі Авраменко А.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в особі їх законних представників ОСОБА_8 та ОСОБА_3, третя особа Управління-служба у справах дітей Кіровської районної в м. Дніпропетровську ради, про визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

06 січня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, який після неодноразового уточнення в ході розгляду справу набув означеного вище субєктного складу сторін та учасників розгляду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послалась на те, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину належить 1/3 квартири АДРЕСА_1, а відповідачу ОСОБА_2, яка зареєстрована за адресою вказаної квартири, належала інша її частина. Спірна квартира має загальну площу 57,5 кв.м, а житлову 27,4 кв.м, складається з житлових кімнат площею 10,1 кв.м та 17,3 кв.м, лоджії площею 1,1 кв.м, балкону площею 0,4 кв.м, коридор площею12,2 кв.м, кухні площею 10,3 кв.м, туалету площею 1,6 кв.м, ванної кімнати площею 3,7 кв.м, кладової площею 0,6 кв.м, шафи площею 0,2 кв.м. До листопада 2015 року позивач з ОСОБА_2 користувались спірною квартирою і в добровільному порядку визначили наступний порядок її користування: кімнатою площею 10,1 кв.м і примикаючою до неї лоджією площею 1,1 кв.м користується позивач, а більша кімната площею 17,3 кв.м та балкон площею 0,4 кв.м в користуванні ОСОБА_2, решта приміщень були в загальному користуванні. За погодженням із ОСОБА_2 в двері кімнати, якою користувалась позивач, остання вмонтувала замок, оскільки зберігала там свої речі. Після вселення в квартиру сестри ОСОБА_2 позивачу почали створюватись перешкоди у користуванні квартирою, зокрема, в ході розгляду цієї справи в суді ОСОБА_2 не пустила позивача до квартири, пояснивши, що пустить лише після рішення суду. З урахуванням викладеного, вказуючи на неможливість виділу позивачу в натурі її частки у праві спільної власності на спірну квартиру, чинення відповідачами перешкод позивачу у користуванні квартирою, остання просила суд: вселити позивача до квартири, зобовязавши відповідачів надати позивачу ключі від квартири та заборонити відповідачам вчиняти дії з не допуску позивача до квартири; визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши позивачу та іншим співвласникам квартири в особисте та у загальне користування ті приміщення, порядок користування якими визначився раніше до порушення прав позивача. (а.с.2-4, 53-56, 88-92)

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, представник відповідачів ОСОБА_3, представник третьої особи проти задоволення позову заперечували, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Представник відповідачів ОСОБА_3 подав також заперечення проти позову (а.с.83-84), вказавши також на те, що позивач ніколи не проживала в спірній квартирі, а здавала її третім особам в оренду, не сплачувала комунальних платежів за квартиру, а відповідачі ніколи не чинили перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою. В той же час задоволення позову, як стверджував представник відповідачів ОСОБА_3 призведе до обмеження прав його дітей, як інших співвласників спірної квартири, при задоволенні позову, оскільки при задоволенні позову не буде дотримана норма житлової площі на одну особу. Відповідач ОСОБА_2 додатково вказала на відсутність наразі в спірній квартирі речей позивача.

Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 12 грудня 1997 року на імя ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5, 6).

16 лютого 2012 року позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину набула право власності на 2/6 (1/3) частини у праві спільної часткової власності на вищевказану спірну квартиру, другим співвласником квартири з розміром частки у 4/6 (2/3) стала відповідач ОСОБА_2 (а.с.12, 13, 20-зворот, 26, 29).

29 серпня 2014 року відповідач ОСОБА_2 розпорядилась належним їй правом власності на частину спірної квартири, подарувавши ОСОБА_3 на підставі відповідного договору дарування належні їй 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.20-21, 27, 28).

10 березня 2016 року за договором дарування ОСОБА_3 подарував набуті від ОСОБА_2 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 своїм малолітнім дітям синам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 1/3 частки кожному. Другим законним представником вказаним малолітніх співвласників спірної квартири є ОСОБА_8 (а.с.71-74, 93-94, 104-105)

Технічні характеристики квартири АДРЕСА_1 наступні: розташована на третьому поверсі пятиповерхового будинку, загальна площа 57,5 кв.м, житлова площа 27,4 кв.м, квартира складається із житлової кімнати площею 10,1 кв.м, до якої примикає лоджія площею 1,1 кв.м, житлової кімнати площею 17,3 кв.м, до якої примикає балкон площею 0,4 кв.м, коридору площею 12,2 кв.м, кухні площею 10,3 кв.м, туалету площею 1,6 кв.м, ванної кімнати площею 3,7 кв.м, кладової площею 0,6 кв.м, шафи площею 0,2 кв.м. (а.с.8-10, 30-32)

За адресою спірної квартири станом на час розгляду справи зареєстрована та фактично мешкає лише відповідач ОСОБА_2 Малолітні співвласники спірної квартири ОСОБА_6, ОСОБА_7 наразі мешкають разом зі своїми батьками в належній на праві приватної власності ОСОБА_3 квартирі АДРЕСА_2. (а.с.25, 57-59, 99-103).

Судом також встановлено, що до листопада 2015 року між позивачем та колишнім співвласником спірної квартири відповідачем ОСОБА_2 склався порядок користування квартирою, за яким позивач користувалась житловою кімнатою площею 10,1 кв.м та лоджією площею 1,1 кв.м, що примикає до цієї кімнати, зокрема шляхом здавання цієї площі в оренду. (а.с.61-63)

Крім того, судом у відповідності до норми ст.61 ч.1 ЦПК України встановлено, що між сторонами у справі наразі наявний спір з приводу порядку користування позивачем квартирою №111 в будинку №100 по пр. Карла Маркса в м. Дніпропетровську, зокрема щодо можливості виділення позивачу у користування окремої кімнати площею 10,1 кв.м та лоджії площею 1,1 кв.м., допуску позивача до квартири, оскільки в останньої наразі немає ключів від квартири.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України, ЦПК України.

Так, за змістом ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом.

Положенням ст.383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст.ст.355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Нормою ст.391 ЦПК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.124 Конституції України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст.306-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1, 2 ч.1 ст.355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, Верховним Судом України у постанові від 03 квітня 2013 року, винесеній по справі №6-12цс13, викладений наступний правовий висновок: «Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них…»

Крім того, у постанові від 17 лютого 2016 року по справі №6-1500цс15 Верховний Суд України виклав наступник правовий висновок: «Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.»

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом та викладені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства і правових позицій Верховного Суду України, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог.

Так, враховуючи підтверджений в ході розгляду справи факт наявності між сторонами певних непорозумінь, які вилились у спір з приводу порядку користування позивачем, як співвласником, квартирою №111 в будинку №100 по пр. Карла Маркса в м. Дніпропетровську, що в кінцевому рахунку набуло вигляду створення відповідачами перешкод позивачу у доступі до такої квартири, суд вважає за необхідне задовольнити частково позовні вимоги позивача про її вселення та усунення перешкод, а саме усунути позивачу перешкоди у користуванні належною їй 1/3 часткою у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача у вказану квартиру, а також шляхом зобовязання лише законних представників малолітніх відповідачів-співвласників квартири передати позивачу дублікат ключів від вищевказаної квартири. Позовні вимоги щодо усунення перешкод, предявлені позивачем до відповідача ОСОБА_2, суд вважає за необхідне залишити без задоволення. Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, за змістом норм ст.ст.346, 361, 363, 383, 401, 405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України наразі відповідач ОСОБА_2 є лише користувачем спірної квартири. При цьому, внаслідок відчуження ОСОБА_2 свого права власності на частку квартири на користь законного представника неповнолітніх-співвідповідачів ОСОБА_3, а останнім в подальшому на користь малолітніх відповідачів-співвласників, а також внаслідок проживання ОСОБА_2 за таких обставин в спірній квартирі з фактичного дозволу відповідачів-співвласників квартири, право користування ОСОБА_2 є похідним від права власності останніх, існує в його межах та обмежується таким правом власності малолітніх співвідповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 Відтак, суд не вбачає ані необхідності, ані можливості захистити порушені права позивача шляхом зобовязання саме відповідача ОСОБА_2 передати позивачу ключі від спірної квартири чи забезпечити вселення позивача до цієї квартири, оскільки вказаний відповідач, на відміну від інших співвідповідачів по справі, не має права ні повністю, ні частково розпоряджатись спірною квартирою, зокрема правом доступу до квартири тощо, а отже і не зможе виконати рішення суду в частині вселення позивача, надання їй ключів від квартири при задоволенні такої позовної вимоги в повному обсязі.

Крім того, не підлягає задоволенню позов і в частині вимог про зобовязання відповідачів не чинити/заборонити відповідачам перешкоджати позивачу користуватись її нерухомим майном, вчиняти дії, направлені на не допуск позивача до квартири, оскільки за змістом норм чинного законодавства суд може захистити лише фактично порушені права особи, а не здійснювати такий захист наперед, на майбутнє, коли факти порушення прав особи, від яких позивач просить суд її захистити означеними позовними вимогами, ще не настали.

Вирішуючи позов в частині позовних вимоги про встановлення/визначення порядку користування квартирою, суд керувався наступним. Так, за змістом наведених вище судом положень законодавства та правових позицій Верховного Суду України, співвласники нерухомого майна, яке належить їм на праві спільної часткової власності, здійснюють своє право власності щодо цього майна, зокрема користуються ним, за спільною згодою/домовленістю, і лише при виникненні конфліктної ситуації між співвласниками у їх правовідносини втручається суд, встановлюючи порядок користування спільним нерухомим майном за позовом одного із співвласників в порядку захисту законних прав та інтересів останнього. Оскільки за таких обставин спірні правовідносини зі встановлення порядку користування нерухомим майном не стосуються розподілу нерухомого майна для припинення права спільної часткової власності на нього, і такий правовий режим (спільна часткова власність) за наслідком встановлення порядку користування спільним нерухомим майном зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві спільної часткової власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Отже, керуючись наведеною правовою позицією, враховуючи заявлені позивачем позовні вимоги про визначення порядку користування спірною квартирою №111 в будинку №100 по пр. Карла Маркса в м. Дніпропетровську, наявність між сторонами по справі-співвласниками вказаної квартири конфліктної ситуації, яка унеможливлює досягнення ними між собою в позасудовому порядку домовленості щодо порядку користування такою квартирою, що фактично призвело до неможливості користування позивачем спірною квартирою як її співвласником (а вона має право здійснювати своє право власності в будь-який законний спосіб, зокрема і шляхом здавання майна в оренду), суд вважає за можливе в порядку захисту прав останньої визначити порядок користування спірною квартирою між її актуальними на час розгляду справи співвласниками у запропонований позивачем у її позові варіанті менша за площею кімната та приєднана до неї лоджія позивачу, більша кімната, приєднаний до неї балкон відповідачам-співвласникам, решта приміщень, оскільки вони за своїм характером є приміщеннями загального користування, мають залишитись у загальному користуванні всіх співвласників квартири. Обираючи запропонований позивачем варіант порядку користування співвласниками спірною квартирою, суд виходив із того, що з урахуванням на планування та технічні характеристики спірної квартири (кількість житлових кімнат, їх розташування, площу тощо), такий порядок користування квартирою є фактично єдиним можливим варіантом, зокрема тому, що за ним співвласники отримують у своє особисте користування окремі приміщення, доступ до яких зберігається виключно за ними, унеможливлюючи використання таких приміщень іншими співвласниками, в тому числі для проходу до приміщень загального користування, що за наявності між співвласниками конфліктної ситуації та певних непорозумінь, є найбільш бажаним та доцільним. Крім того, при обранні такого варіанту порядку користування суд враховував і те, що такий порядок відповідає тому порядку користування, який існував між співвласниками квартири ще до виникнення між ними спору. Приймає до уваги суд і те, що малолітні відповідачі-співвласники квартири у цій квартирі наразі не мешкають, проживаючи в окремій квартирі з батьками-законними представниками, а відтак, підстав вважати, що означений порядок користування призведе до порушення їх житлових прав, на чому наполягав їх законний представник, наразі немає. При цьому, не є перешкодою для встановлення означеного порядку користування квартирою та обставина, що виділені судом у користування співвласникам в натурі реальні частки не в повній мірі відповідають розміру ідеальних часток цих співвласників у праві спільної часткової власності на квартиру, оскільки відступлення є незначним, а іншого прийнятного варіанту порядку користування спірною квартирою суд не вбачає.

Не приймає суд до уваги як підставу для відмови у задоволенні позову посилання відповідачів, зокрема законного представника відповідачів, на те, що при встановленні запропонованого позивачем порядку користування квартирою виділена кожному із малолітніх співвласників квартири житлова площа не буде відповідати нормі в 13,65 кв.м, визначеної ст.47 ЖК України. Так оцінка судом тверджень сторони відповідачів зумовлена тим, що норма ст.47 ЖК України, враховуючи її розташування в Главі 1 Розділі ІІІ ЖК України, регулює правовідносини із надання громадянам житлових приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, відтак не підлягає застосуванню до існуючих між сторонами правовідносин спільної часткової приватної власності на квартиру.

Також не погоджується суд із твердженнями сторони відповідачів щодо не створення перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою, відсутності спору між сторонами з приводу користування спірною квартирою, оскільки саме існування даної цивільної справи, небажання сторін вирішити фактично існуючий спір в позасудовому порядку, небажання відповідачів укладати мирову угоду з позивачем (а.с.75), відчуження в ході розгляду даної цивільної справи ОСОБА_3 своєї частки у спірній квартирі на користь своїх малолітніх дітей із подальшим наполяганням на необхідності відмови у задоволенні позову через можливість порушення прав цих малолітніх дітей-співвласників квартири, а також відсутність у позивача доступу до квартири, беззаперечно спростовують означені твердження сторони відповідачів.

Не є підставою для відмови у задоволенні позову твердження відповідачів, що позивач не проживала ніколи у спірній квартирі, здавала її в оренду, своїх речей у квартирі не має, оскільки означені обставини жодним чином згідно закону не можуть обмежувати право власності позивача, зокрема реалізацію права на користування спірним нерухомим майном як складової права власності.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.21, 24, 41, 124 Конституції України, ст.ст.15, 16, 316, 317, 319, 321, 346, 355, 356, 358, 361, 363, 383, 391, 401, 405 ЦК України, ст.ст.9, 47, 150, 156 ЖК України, ст.ст.10, 11, 57-61, 64, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Усунути ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1) перешкоди у користуванні належною їй 1/3 часткою у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1) у вказану квартиру, а також шляхом зобовязання ОСОБА_8 (ІПН 307411667) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2), як законних представників ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_3), ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_4), передати ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1) ключі від вищевказаної квартири.

Визначити порядок користування квартирою №111 в будинку №100 по пр. Карла Маркса в м. Дніпропетровську між її співвласниками, виділивши у користування ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1) житлову кімнату площею 10,1 кв.м та лоджію 1,1 кв.м, ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_3) та ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_4) житлову кімнату площею 17,3 кв.м та балкон площею 0,4 кв.м, а коридор площею12,2 кв.м, кухню площею 10,3 кв.м, туалет площею 1,6 кв.м, ванну кімнату площею 3,7 кв.м, кладову площею 0,6 кв.м, шафу площею 0,2 кв.м залишити в спільному користування всіх співвласників квартири.

ОСОБА_5 у задоволенні позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя Ф.Ф. Маймур