Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 336/225/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/778/143/16 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, протягом часу розгляду справи розмір позовних вимог було збільшено.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2014 року було задоволено її позов до ОСОБА_4 про стягнення коштів, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 7 990 грн. та судові витрати в сумі 229,40 грн., а всього - 8 219,40 грн. У добровільному порядку боржник ОСОБА_4 відмовився повернути кошти. Тому, з метою виконання судового рішення позивач отримала виконавчий лист та звернулася до Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач на підставі ст.ст. 525, 536, 625 ЦК України просила суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні витрати в сумі 6050,25 грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 309,38 грн., а всього - 6359,63 грн., та судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що посилання позивача в якості підстави для стягнення коштів з відповідача на ст. 625 ЦК України не ґрунтується на нормах чинного законодавства, тому законних підстав для стягнення коштів у відповідності до ст. 625 ЦК України суд не вбачає; підстав для стягнення відсотків в розмірі 3% річних у відповідності до ст. 536 ЦК України судом також не встановлено.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18.09.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений попередній договір, за умовами якого сторони зобов'язуються укласти нотаріальний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не пізніше 18.11.2012 року з можливістю продовження цього строку (а.с. 87). Відповідно до п. 7 попереднього договору з метою забезпечення виконання основного договору покупець (ОСОБА_3) передала продавцю (ОСОБА_4.) гроші в сумі 1000 доларів США в рахунок вартості цього об'єкту нерухомості, а залишок вартості нерухомого майна покупець зобов'язався виплатити у день угоди перед підписанням основного договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2014 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів було задоволено, стягнуто з останнього на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 7 990 грн. та судовий збір в розмірі 229,40 грн. (а.с. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України).

Згідно із ч. 2 с. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс 15.

Оскільки рішенням суду з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто грошову суму (аванс) в розмірі 7 990 грн., то таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, між сторонами по справі наявні грошові зобов'язання, які відповідач належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

З огляду на викладене, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню 309,38 грн. - 3% річних, 6 050,25 грн. - інфляційні витрати, а всього - 6 359,63 грн., відповідно до наданого позивачем розрахунку, який є обґрунтованим, таким, що підтверджується матеріалами справи та оформлений належним чином у відповідності до вищенаведених положень законодавства (а.с. 55).

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, на підставі ст.ст. 307, 309 ЦПК України судова колегія вбачає підстави для скасування рішення суду із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з ОСОБА_4 документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 511 грн. 56 коп. (243,60 грн. + 267,96 грн.) та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, в сумі 240 грн., а всього - 751 грн. 56 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2015 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 6 359 (шість тисяч триста п'ятдесят дев'ять) грн. 63 коп. та судові витрати в сумі 751 (сімсот п'ятдесят одна) грн. 56 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: