АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3569/16 Справа № 202/2966/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Мороз В. П. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Петешенкової М.Ю., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровської від 18 червня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 лютого 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом, за яким просив суд стягнути з відповідача - ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 36 670 грн. 61 коп.; стягнути солідарно з відповідачів 10 000 грн.; стягнути з відповідача - ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 3 200 грн.; стягнути з відповідача - ОСОБА_2 судовий збір. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 14.12.2006 року між позивачем та відповідачем - ОСОБА_2 був укладений договір, згідно умов якого позивач надав ОСОБА_2 кредитні кошти у сумі 1 751, 20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2007 року. У порушення умов договору відповідач - ОСОБА_2 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 09.10.2013 року за відповідачем - ОСОБА_2 наявна заборгованість за кредитним договором в розмірі 46 670 грн. 61 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 1 751 грн. 20 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 14 924 грн. 32 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 283 грн. 68 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 27012 грн. 81 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 2198 грн. 60 коп. Крім того, зобов'язання за вказаним договором забезпечено порукою в розмірі 10 000 грн., згідно договору укладеного 20.10.2010 року між позивачем та відповідачем - ПАТ "А-Банк". Позивач зазначав, що на даний час кредитна заборгованість відповідачем не погашена, вимога до поручителів залишена без задоволення, тому змушений звертатися до суду та просив суд задовольнити їх позовні вимоги.

Заочним рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровської від 18 червня 2015 року ухвалено: позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» - задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитно-заставним договором № LGMKRX06630309 від 14.12.2006 року: заборгованість за кредитом - 1 751 грн. 20 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 14 924 грн. 32 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 283 грн. 68 коп.; судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.; в іншій частині позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить змінити заочне рішення суду, скасувавши його в частині відмови у стягненні неустойки (пені, штрафів) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, стягнути з відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку доказів по справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суду виходив з того, що 14 грудня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений кредитно-заставний договір, згідно умов якого позивач надав ОСОБА_2 кредитні кошти у сумі 1 751,20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2007 року. Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитно-заставним договором станом на 09.10.2013 року сума боргу становить 46 670 грн. 61 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 1 751 грн. 20 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 14 924 грн. 32 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 283 грн. 68 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 27 012 грн. 81 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 2 198 грн. 60 коп. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем не наведено обґрунтований розрахунок заборгованості щодо неустойки (пені), а також суд приймає до уваги всі обставини справи в їх сукупності, а саме: явна невідповідність наслідків порушення зобов'язання, принципи розумності та справедливості, вважає можливим відмовити у стягненні неустойки (пені) з ОСОБА_2 В якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 перед позивачем по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, 20.10.2010 року між позивачем та відповідачем ПАТ "А-Банк" укладено договір поруки, яким зобов'язання за вказаним договором забезпечено порукою в розмірі 10 000 грн. Кредитно-заставним договором укладеним між позивачем та ОСОБА_2 визначено, кінцевий термін повернення коштів, а саме - 14.12.2007 року. Отже, у позивача виникло право пред'явити вимогу до поручителів щодо повернення кредиту, починаючи з 14 грудня 2007 року, протягом наступних шести місяців. Крім того, договір поруки, який був укладений між позивачем та ПАТ "А-Банк" - 20 жовтня 2010 року, тобто після кінцевого терміну виконання зобов'язання за кредитно-заставним договором. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що право позивача на отримання суми боргу за кредитним договором від ОСОБА_2 є доведеним, але право вимоги до поручителів не підлягає захисту, у зв'язку із пропуском позивача строку звернення до суду, а тому у задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити.

Проте погодитись із такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд неправильно застосував матеріальний закон та порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону не враховані.

Висновок суду про те, що у разі необґрунтованого розрахунку нарахування розміру пені позивачем, то позов щодо стягнення пені не підлягає задоволенню, є помилковим.

Згідно зі ст.ст. 549,550 ЦК України неустойкою є штраф або пеня, та право на неї виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданим невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України, - розмір неустойки (пеня, штраф) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту вказаної норми вбачається право суду на зменшення пені у разі встановлених для того обставин матеріалами справи, а не для відмови у задоволенні позову про стягнення пені.

Суд першої інстанції неправильно відмовив у задоволенні позову до поручителя, оскільки не врахував, що за спірним договором поруки юридична особа зобов'язалась відповідати перед юридичною особою за виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором за яким вже сплив термін його виконання, то даний договір поруки не можна віднести до забезпечувального заходу такого кредитного договору, оскільки він суперечить ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому ці договори не можуть бути пов'язані між собою солідарною відповідальністю, у зв'язку з чим за розглядом позову до фізичної особи позичальника та юридичної особи поручителя не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, та розгляд позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів, на що суд не звернув увагу.

Відповідно до вимог п. 1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд помилково не закрив провадження у справі щодо вирішення спору між юридичними особами ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати чи порушені права позивача, оскільки суд розглядає справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст. 15 ЦПК), із зазначених обставин позову необхідно визначити характер спірних правовідносин і закон, який необхідно застосувати до цих правовідносин, а саме: здійснити аналіз та оцінку доказів у справі, тобто обґрунтувати висновки суду щодо задоволення позову або відмови у задоволенні позову (ст.ст. 212, 213 ЦПК).

Проте зазначеним вимогам ухвалене судом рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не з'ясував чи порушено право позивача, коли воно порушено відповідачами, і в ракурсі вимог п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» чи підлягає порушене право позивача судовому захисту з огляду на те, що термін повернення кредитних коштів за кредитно-заставним договором № LGMKRX06630309 від 14 грудня 2006 року обумовлений сторонами договору до 14 грудня 2007 року, а банк звернувся за захистом свого права до суду щодо повернення кредитної заборгованості 26 лютого 2014 року.

Відповідно до п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», - кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до вимог ст.ст.526,530 ЦК України, - зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що 14 грудня 2006 року на підставі заяви позичальника № LGMKRX06630309 ОСОБА_2 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_2, як позичальником, було отримано строковий кредит в сумі 1 751,20 грн. на споживчі цілі з терміном повернення 14 грудня 2007 року включно з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 2.0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 23,64 грн. та единоразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 159,20 грн. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 9 по 14 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 189,52 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) - а с.9 зворот.

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) - (далі: Умови) складає між ним та банком кредитно-заставний договір, що підтверджується підписом позичальника у заяві (а.с.9).

Відповідно до вказаних Умов п.6.1. у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1,25% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Пунктом 6.3. Умов передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Пунктом 6.6. Умов передбачено, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди,, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Дані умови підписані лише головою ПАТ КБ «Приватбанк» О.В. Дубілет, а позичальником не підписані (а.с.10-11).

Однак, враховуючи на те, що на час укладення кредитного договору (2006 рік) кредитором був ЗАТ КБ «ПриватБанк», і змінив свою назву 17.07.2009 року на ПАТ КБ «ПриватБанк», то вказані Умови, які надані позивачем суду, - не є складовою кредитно-заставного договору, який укладено між сторонами у справі.

Таким чином, при вирішенні питання про застосування вказаних Умов до спірних кредитних відносин, колегія суддів приходить до висновку, що надані суду позивачем Умови не погоджені із позичальником, а тому не є складовою кредитно-заставного договору від 14 грудня 2006 року і не можуть бути застосовані до спірних кредитних відносин.

З розрахунку позивача вбачається, що у відповідача ОСОБА_2 станом на 09.10.2013 року виникла заборгованість розмірі 46 670,61 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 1751,20 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 14 924,32 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 283,68 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 27 012,81 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 2 198,60 грн. оскільки свої зобов'язання за кредитним договором позичальник не виконав (а.с.6).

Колегія суддів прийняла до уваги той факт, що відповідно до укладеного кредитного договору позичальник отримав кредит на суду 1 751,20 грн., а банк через суд вимагає сплатити йому позичальником 46 670,61 грн., тобто більше ніж в сорок разів складає прибуток банку за цим кредитним договором в зрівняні з понесеними збитками, що не відповідає моральним засадам суспільства та є несправедливим по відношенню до споживача фінансових послуг.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК України, - при ухваленні рішення суд зобов'язаний вирішувати питання, зокрема, щодо: наявності інших фактичних даних (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином, встановлення обставин звернення позивача до суду в межах строку позовної давності за захистом порушеного права є обов'язком суду відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 214 ЦПК України.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що у позивача порушене право на повернення кредитних коштів за кредитно-заставним договором від 14 грудня 2006 року з 15 січня 2007 року, що підтверджується розрахунком банку та умовами договору, оскільки позичальник взагалі не повертав запозичені гроші, які зобов'язаний був повертати з 9 по 14 число кожного місяця у сумі 189,52 грн. для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки недоведено, що позичальником і банком було обумовлено збільшення строку позовної давності відповідно до вимог ч.1 статті 259 ЦК України, то в даному випадку за розглядом справи колегія суддів виходить із встановленого законом строку загальної позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Таким чином, банк мав би звернутися до суду за захистом свого права до 15 січня 2010 року включно, а звернувся 26.02.2014 року, тобто поза межами строку позовної давності, тобто, пропустив строк давності на пред'явлення вимоги з повернення споживчого кредиту.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати недійсними і недостатніми.

Відповідно до п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», - кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Законуця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦКне передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"та вимоги ЦКщодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Із вказаного роз'яснення випливає, що суд не має право застосовувати сплив строку позовної давності без заяви про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Оскільки суди за розглядом таких справ мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Законуця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту, то в даному разі за встановленими обставинами справи колегія суддів здійснює судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Отже, ті дії, які заборонено законом в позасудовому порядку, не можуть бути реалізовані в судовому порядку, тобто, не можна використовувати судовий порядок для захисту прав кредитодавця, які він втратив в позасудовому порядку відповідно до вимог вищезазначеного Закону.

З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року N 15-рп/2011вбачається, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.91 року, з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України(справи про захист прав споживачів кредитних послуг) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладання, так і виконання такого договору.

Та обставина, що предметом спору є споживчий кредит підтверджено матеріалами справи і не заперечується позивачем.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач звернувшись до суду з вимогами про повернення споживчого кредиту поза межами строку давності всупереч вимогам Закону прямої дії про те, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув відповідно до п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», то позов не підлягає задоволенню за його безпідставністю, оскільки не вбачається правових підстав для примусового стягнення заборгованості за споживчим кредитом строк давності якого минув, і право такої вимоги прямо заборонено Законом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до позичальника ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Щодо заявленого позову до поручителя ПАТ «Акцент-Банк», то цей позов за правилами цивільного судочинства не може бути розглянутий.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 перед позивачем по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, 20.10.2010 року між позивачем та відповідачем ПАТ "А-Банк" укладено договір поруки, яким зобов'язання за вказаним договором забезпечено порукою в розмірі 10 000 грн.(а.с.7-8).

Вказаний договір поруки, який був укладений між позивачем та ПАТ "А-Банк" - 20 жовтня 2010 року, тобто після кінцевого терміну виконання зобов'язання за кредитно-заставним договором, саме: 14 грудня 2007 року.

Оскільки виконання зобов'язання позичальника обумовлено в кредитно-заставному договорі строком до 14 грудня 2007 року, то укладення банком кредитором з іншим банком поручителем договору поруки через майже три роки - 20.10.2010 року після закінчення терміну виконання кредитного зобов'язання не може визначатись, як забезпечувальний захід, у зв'язку з чим не може застосовуватись солідарна відповідальність у відповідності до вимог ст. 554 ЦК України.

Таким чином, відповідач поручитель може відповідати перед позивачем в межах укладеного ним договору за наявністю для цього підстав.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не вправі пред'явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виключно в межах строку, передбаченого у ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Оскільки за спірним договором поруки юридична особа зобов'язалась відповідати перед юридичною особою за виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором за яким вже сплив термін його виконання, то даний договір поруки не можна віднести до забезпечувального заходу такого кредитного договору, оскільки він суперечить ч. 4 ст. 559 ЦК України, атому ці договори не можуть бути пов'язані між собою солідарною відповідальністю, у зв'язку з чим за розглядом позову до фізичної особи позичальника та юридичної особи поручителя не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити, про що постановити ухвалу суду у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 310, п.3 ч.1 ст.315 ЦПК України.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України необхідно повідомити ПАТ КБ «ПриватБанк», що розгляд його позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів.

Доводи апеляційної скарги відносно задоволення позову в повному обсязі є недоведеними і спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на це, з урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, то понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровської від 18 червня 2015 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

Відмовити у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді З.М. Пономарь

М.Ю. Петешенкова