Справа № 307/2600/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Павліченка С.В.,

суддів - Бондаренка Ю.О., Собослоя Г.Г.,

при секретарі - Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 13 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

6 серпня 2015 рокуч ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 7 липня 2011 року ним у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 було придбано два баггі (засоби для спортивного пересування компактного відкритого типу, призначені для катання по пересіченій місцевості та/або трасах з штучно створеними перешкодами у рамках активного відпочинку) червоного та синього кольорів.

Зазначені баггі позивач вирішив продати відповідачу, з яким було досягнуто згоди про продаж та обумовлено всі істотні умови договору купівлі-продажу, зокрема ціну продажу - гривневий еквівалент 3500 доларів США по курсу НБУ на день продажі за один засіб спортивного пересування. Однак, відразу укласти відповідний договір купівлі-продажу ОСОБА_2 відмовився, мотивуючи такі дії відсутністю інформаційних даних, необхідних для належного оформлення угоди, а саме даних власного ідентифікаційного номера та паспорту. Сторони домовилися, що договір та акт-прийому передачі придбаних баггі буде підписано за місцем проживання відповідача під час фактичної передачі засобів спортивного пересування. У вересні місяці 2012 року за дорученням відповідача його знайомий ОСОБА_4 за два рази перевіз обидва баггі відповідачеві, які той прийняв без жодних зауважень до їх технічного стану. Але всупереч досягнутим домовленостям ОСОБА_2 не підписав та не повернув наданий йому проект договору купівлі-продажу, акт-прийому передачі ні водієві ОСОБА_4, ні позивачу. В подальшому відповідач просив відстрочити йому строк платежу, неодноразово обіцяв у самі стислі терміни виплатити борг. У документальному оформленні факту купівлі-продажу постійно відмовляв. За певний період часу ОСОБА_2 почав повністю ухилятися від будь-яких контактів з позивачем. Кілька разів відповідачу з приводу оплати боргу телефонувала дружина позивача ОСОБА_5, однак результату не було. Тоді, позивач доручив своєму брату ОСОБА_6, який також мешкає в селищі Дубове, забрати у відповідача обидва баггі. Однак ОСОБА_2 кілька раз категорично відмовився повертати засоби спортивного пересування. До цього часу жодних дій з повернення боргу відповідач не вчинив.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить визнати дійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу засобів для спортивного пересування (баггі) та стягнути з ОСОБА_2 на його користь 147882 грн. боргу за фактично продані засоби для спортивного пересування (баггі), й 1478,82 грн. сплаченого судового збору.

Рішенням Тячівського районного суду від 13 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за невірного застосування норм матеріального права, неповного встановлення обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, недоведеності та необґрунтованості рішення, просив скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не було з'ясовано обставини, які мають важливе значення по справі і могли би вплинути на прийняття справедливого рішення, а саме: на яких підставах два засоби для спортивного пересування (баггі) два роки перебували у розпорядження відповідача, чому останній не повернув їх позивачеві, та кому конкретно відповідач передав спірні предмети під виглядом повернення позивачу. Крім того, судом першої інстанції проігноровано те, що показами свідків підтверджено факт домовленості між сторонами про укладення договору купівлі-продажу засобів спортивного пересування, а не про організацію спільної підприємницької діяльності, а досягнення згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу в силу ст. 638 ЦК України слід вважати моментом укладення договору, що беззаперечно підтверджується фактом прийняття відповідачем засобів для спортивного пересування.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні 17 березня 2016 року просив апеляційну скаргу відхилити, а законне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та його представник в судове засідання 7 квітня 2016 року не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення судової повістки. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності нез'явившихся осіб.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 7 липня 2011 року (а.с. 27) позивач ОСОБА_1 придбав у приватного підприємця ОСОБА_3 два засоби для спортивного пересування (баггі) по ціні 31 482 грн. кожний, на загальну суму 62 963 грн., що також підтверджується накладною № 79 від 07 липня 2011 року (а.с. 5).

Зазначені засоби спортивного пересування позивачем були передані відповідачу ОСОБА_2 у вересні 2012 року, що підтверджується показами свідків, допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції, та не заперечується відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в установленому законом порядку договір купівлі-продажу спірних засобів для спортивного пересування (баггі) їх власником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався, а отже вимога позивача про визнання дійсним договору про купівлю-продаж засобів для спортивного пересування (баггі), укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є безпідставною та такою, що не знайшла свого підтвердження належними доказами, а покази свідків є суперечливими та не можуть слугувати підставою вважати договір купівлі-продажу фактично укладеним у зв'язку з тим, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору. Оскільки укладення договору купівлі-продажу баггі не знайшли свого підтвердження, у задоволенні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача їх вартості, на думку суду першої інстанції, також слід відмовити.

Погодитися з таким висновком суду в повній мірі не можна, виходячи з наступного.

Суд не звернув уваги на те, що відповідачем ОСОБА_2 визнано той факт, що в 2012 році позивач ОСОБА_1 передав йому два засоби для спортивного пересування (баггі) для організації спільного спортивного бізнесу, які перебували у нього два роки, а коли з бізнесом нічого не вийшло, він ніби повернув дані баггі на прохання позивача останньому через третіх осіб в 2014 році. При цьому назвати даних третіх осіб та навести докази повернення спірних засобів для спортивного пересування відповідач не зміг, тобто повернення баггі позивачу нічим не доведено і в даний час вони продовжують перебувати у відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлене договором або законом; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України, випливає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на вищевикладені норми закону, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що належними та допустими доказами не знайшло свого підтвердження фактичне укладання договору купівлі-продажу спірних баггі між сторонами по справі.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду про відмову в стягненні з відповідача на користь позивача вартості спірних засобів спортивного пересування, оскільки судом встановлено, що вони були передані відповідачу, перебували у нього та продовжують у нього перебувати, так як посилання відповідача про їх повернення позивачеві не знайшли свого підтвердження ні в матеріалах справи, ні в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій.

Виходячи із зазначених обставини, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки належними та допустими доказами не доведено, що сторони уклали договір купівлі-продажу та домовилися про вартість баггі в сумі 3500 дол США за кожний, а матеріали справи містять накладну про придбання спірних баггі вартістю 31 482 грн. за штуку, то судова колегія вважає, що на користь позивача слід стягнути з відповідача вартість спірних засобів для спортивного пересування в загальній сумі 62963 грн..

Враховуючи вищезазначене та на підставі ст. 309 ЦПК України апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати як ухвалене з порушенням норм матеріального права та необгрунтоване й ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, отже на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 629,63 грн. сплаченого судового збору пропорційно до суми задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 88, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 13 жовтня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину та стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 62 963 грн. та 629,63 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді