АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/643/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1675/16Головуючий у 1-й інстанції Гриб М.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Дряниці Ю.В.,

суддів: Карнауха П.М., Пилипчук Л.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», Публічне акціонерне товариство «Стархова група «ТАС», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_1, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2015 року позивачка звернулася до місцевого суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 8663,14 грн. та моральної шкоди в розмірі 150000 грн., завданої внаслідок ДТП.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що18 жовтня 2013 року на автостанції у м. Ромни Сумської області вона придбала пасажирський квиток № 502231769, який надавав їй право на отримання послуг з пасажирського перевезення рейсовим автобусом за рейсом № 105 Ромни - Голінка. У пасажирському квитку була зазначена інформація щодо перевізника «ОСОБА_3О.», та обовязкового страхування на суму 102000 грн. Страховик ПАТ «Страхова компанія «Країна»).

У той же день, близько 16 год. 10 хв. ОСОБА_2 на підставі вказаного квитка перебувала в якості пасажира в автобусі ПАЗ-3205110 СПГ, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 під керуванням водія ОСОБА_4, який перебував з останнім у трудових відносинах. Під час перевезення пасажирів водій ОСОБА_4 не впорався з керуванням, порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, внаслідок чого автобус здійснив наїзд на дерево.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03вересня 2014 року ОСОБА_4 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді компресійного перелому тіла четвертого грудного хребця та перелому вертлюжної впадини. У період з 18 жовтня 2013 року до липня 2014 року вона перебувала у стані тимчасової непрацездатності й отримувала лікування. 04 липня 2014 року Миргородською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією вона визнана інвалідом 2-ї групи на строк до 01 серпня 2016 року, в звязку з ураженням опорно-рухового апарату. За висновками лікарів вона в подальшому потребує санаторно-курортного лікування.

В звязку з тривалим лікуванням витрати повязані з доставкою, розміщенням, діагностикою, протезуванням та реабілітацією у відповідних закладах охорони здоровя придбанням лікарських засобів документально підтверджується фіскальними та товарними чеками на суму 8663,14 грн. Крім цього вважає, що їй завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, що повязані з ушкодженням здоровя внаслідок ДТП, тривалістю реабілітації, порушенням звичного укладу її життя, розмір якої позивачка оцінила в 150000 грн.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про повне задоволення позовних вимог. Посилається на те, що при ухваленні рішення судом дана неправильна оцінка фактичних обставин по справі, порушені норми матеріального та процесуального права. Вважає, що матеріальна і моральна шкода повинна бути відшкодована відповідно до норм Цивільного Кодексу України особою, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з підстав, визначених п. 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18 жовтня 2013 року на автостанції у м. Ромни Сумської області вона придбала пасажирський квиток № 502231769, який надавав їй право на отримання послуг з пасажирського перевезення рейсовим автобусом за рейсом № 105 Ромни - Голінка. У пасажирському квитку була зазначена інформація щодо перевізника «ОСОБА_3О.», та обовязкового страхування на суму 102000 грн. Страховик ПАТ «Страхова компанія «Країна»).

У той же день, близько 16 год. 10 хв. ОСОБА_2 на підставі вказаного квитка перебувала в якості пасажира в автобусі ПАЗ-3205110 СПГ, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 під керуванням водія ОСОБА_4, який перебував з останнім у трудових відносинах. Під час перевезення пасажирів водій ОСОБА_4 не впорався з керуванням, порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, внаслідок чого автобус здійснив наїзд на дерево.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03вересня 2014 року ОСОБА_4 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді компресійного перелому тіла четвертого грудного хребця та перелому вертлюжної впадини. У період з 18 жовтня 2013 року до липня 2014 року вона перебувала у стані тимчасової непрацездатності й отримувала лікування. 04 липня 2014 року Миргородською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією вона визнана інвалідом 2-ї групи на строк до 01 серпня 2016 року, в звязку з ураженням опорно-рухового апарату.

ПАТ «СК «Країна» було сплачено страхове відшкодування ОСОБА_2 у загальному розмірі 76500 грн., з яких: 34068 грн. на відшкодування шкоди, повязаної з тимчасовою втратою працездатності; 42432 грн. на відшкодування шкоди, повязаної із стійкою втратою працездатності (2 група інвалідності).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством, яке регулює страхові відносини з особистого страхування від нещасних випадків на транспорті, особі, яка отримала травму внаслідок нещасного випадку на транспорті, виплата моральної шкоди не передбачена.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з цими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Правовідносини, повязані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України.

Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

За змістом ст. 927 ЦК України страхування пасажирів проводиться відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Пунктами 6, 9 ч.1 ст. 7 Закону України «Про страхування» передбачено, що в Україні здійснюються такі види обовязкового страхування:

- особисте страхування від нещасних випадків на транспорті;

- страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Правовідносини, щодо порядку та умов даних видів обовязкового страхування регулюються Постановою Кабінету Міністрів України №959 від 14.08.1996 року «Про затвердження Положення про обовязкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті» та Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Таким чином, пунктом 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» визначено, що до видів обовязкового страхування відноситься особисте страхування від нещасних випадків на транспорті. Крім того, відносини між перевізниками та страховиками щодо страхування пасажирів визначаються укладеними між ними договорами страхування.

Згідно з Положенням про обовязкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959, застрахованими вважаються пасажири з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки.

Страховий платіж за обовязковим особистим страхуванням від нещасних випадків на транспорті утримується з пасажира перевізником, який діє від імені страховика за винагороду на підставі договору доручення на лініях залізничного, морського, внутрішнього водного, автомобільного та електротранспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної Республіки Крим.

Кожному застрахованому перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс. Він може видаватися на окремому бланку або міститися на зворотному боці квитка.

Отже, кожна особа, яка придбала квиток на проїзд у морському, залізничному, приміському або міжміському транспорті, вважається застрахованою, підтвердженням чого є квиток або страховий поліс на окремому бланку.

Пунктом 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснено, що при вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням страховиком зобовязань за договором страхування, суди повинні виходити з того, що правовідносини сторін за договором страхування є зобовязальними. У випадку порушення зобовязання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). Зокрема, можливість відшкодування моральної шкоди передбачена у відносинах у сфері обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ст. ст. 9, 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

Відповідно до встановлених фактичних обставин у справі вбачається, що спірні правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли із договору пасажирського перевезення, які врегульовані нормами ст.ст. 910, 927, 928 ЦК України, ЗУ «Про транспорт», ЗУ «Про автомобільний транспорт», які не містять умов, за яких перевізником має бути відшкодована моральна шкода його пасажиру (користувачу послуги з перевезення автомобільним транспортом).

З моменту придбання ОСОБА_2 пасажирського квитка вона уклала договір про особисте страхування від нещасних випадків на транспорті зі страховиком ПАТ «СК «Країна». При цьому, перевізник ОСОБА_3 в даному випадку виступав лише як агент страховика.

Колегія суддів звертає увагу на те, що правовідносини, які витікають із договору про особисте страхування від нещасних випадків на транспорті регулюються саме ЗУ «Про страхування», а не ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що законодавством, яке регулює страхові відносини з особистого страхування від нещасних випадків на транспорті, особі, яка отримала травму внаслідок нещасного випадку на транспорті, виплата моральної шкоди не передбачена.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не стягнув моральну шкоду, яка була завдана внаслідок вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів вважає хибними, виходячи з наступного.

Із обставин вчиненого кримінального правопорушення вбачається, що водій ОСОБА_4 скоїв дорожньо-транспортну пригоду, яка спричинила ОСОБА_2 тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Враховуючи обставини скоєного кримінального правопорушення, відшкодування шкоди завданої здоровю потерпілого під час пасажирського перевезення регулюється спеціальними нормами законодавства в сфері страхування, а не загальними нормами відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі. В даному випадку діють правила щодо конкуренції норм права та відповідно до фактичних обставин у справі перевага надається саме спеціальним нормам.

З підстав, викладених вище, не заслуговують на увагу також і доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не стягнув матеріальну шкоду з перевізника.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції має право вийти за межі доводів апеляційної скарги відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, місцевий суд прийшов до висновку, що оскільки ОСОБА_3 застрахував свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами, що підтверджується полісом № АЕ/1073372 від 12 липня 2013 року, виданим Приватними акціонерним товариством «Страхова група «ТАС», то таке відшкодування повинна здійснювати саме страхова компанія ПрАТ «СГ «ТАС». А тому, вказані обставини виключають відповідальність ОСОБА_3 за позовними вимогами про відшкодування матеріальної шкоди.

Колегія суддів не може погодитися з висновками місцевого суду щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог відшкодування матеріальної шкоди, оскільки вони зроблені внаслідок невірної оцінки фактичних обставин по справі, допустивши порушення норм матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до наявних в справі доказів вбачається, що ОСОБА_3 відповідно до ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застрахував свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами, що підтверджується полісом № АЕ/1073372 від 12 липня 2013 року, виданим Приватними акціонерним товариством «Страхова група «ТАС», за умовами якого відповідальність покладається на страхувальника, за виключенням різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Згідно п. 32.3. статті 32 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну життю та здоровю пасажирів, які знаходилися у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та які є застрахованими відповідно до п. 6 статті 7 ЗУ «Про страхування».

Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги норми п. 32.3. статті 32 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не дав належної їм оцінки з врахуванням фактичних обставин по справі та не врахував, що зобовязання, які виникли між ОСОБА_3 та ПрАТ «СГ «ТАС» не можуть регулювати вирішення спірних правовідносин в даній справі, що врегульовані нормами п. 6 ст. 7 ЗУ «Про страхування».

Таким чином, згідно норм чинного законодавства, в звязку з тим, що пасажири були застраховані по особистому страхуванню від нещасних випадків на транспорті, виплата страхового відшкодування за Полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів не здійснюється.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що витрати на лікування, які були здійснені позивачкою як під час тимчасової втрати працездатності так і після встановлення стійкої втрати працездатності були їй відшкодовані ПАТ «СК «Країна» відповідно до договору про особисте страхування від нещасних випадків на транспорті. При цьому страховий ліміт за даним договором складав 102000 грн. Страхове відшкодування було здійснено на загальну суму 76500 грн. Розмір страхового відшкодування є меншим від встановленого ліміту, однак позивачкою цей розмір не оспорювався.

Таким чином, за обставин викладених вище, колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди саме з підстав, викладених вище.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині підстав відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, а в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 309 ч.1 п.3,4, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити за безпідставністю.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_5

(підпис) ОСОБА_6

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1