Провадження №22-ц/784/1055/16
Головуюча першої інстанції: КарташеваТ.А.
Категорія - 41 Доповідач апеляційної інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

18 квітня 2016 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

ОСОБА_2

із секретарем: Горенко Ю.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_3

представника

відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.03.2016 р., у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди,

встановила:

05.06. 2015 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 02.06.2015 року близько 15-16 години в залі судового засідання Заводського районного суду м. Миколаєва та в коридорі даної судової установи, відповідач ОСОБА_5 в присутності свідків висловлювалась на її адресу нецензурною лайкою та образливими словами, чим принизила її честь і гідність як людини, що також завдало їй і моральних страждань.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила визнати відомості, що розповсюджені про неї ОСОБА_5, такими, що порочать її честь і гідність та зобовязати відповідача публічно спростувати недостовірну інформацію у спосіб, викладений у позовній заяві, а також стягнути з неї 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.03.2016 р. описка в якому виправлена ухвалою того ж суду від 04.04.2016 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на невірну оцінку судом зібраних доказів, які свідчать про доведеність факту поширення відповідачкою негативної інформації, просила рішення місцевого суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким ухвалити про задоволення позову.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах оскарження, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. ст.1, 3 ЦК України, ст. ст. 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Свобода вираження свого погляду є «правом людини», визнаним у світі.

Статтею 10 вищевказаної Конвенції, передбачено право кожного на свободу вираження своїх поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від державних кордонів.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст.3, 28 Конституції України).

Положеннями ч.1 ст.297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Як розяснено у п.п.15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.

У справі зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За правилами ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

За положеннями ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під поширенням інформації слід розуміти, в тому числі, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб.

Негативною слід вважати інформацію, в який стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення інших дій (порушення принципів моралі, загальних правил співжиття тощо), яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Разом з тим, якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обовязок відшкодувати моральну шкоду.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати розяснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами і доповненнями).

Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, котрій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обовязку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що в залі судового засідання Заводського районного суду м. Миколаєва та в коридорі даної судової установи, відповідач ОСОБА_5 в присутності свідків висловлювалась на її адресу нецензурною лайкою та образливими словами, чим принизила її честь і гідність як людини, що також завдало їй і моральних страждань.

На підтвердження цих обставин позивач посилалася на покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також зміст аудіозапису фіксування судового засідання від 02.06.2015 р. у іншій справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про захист честі та гідності.

Суд повно та всебічно дослідив наведенні обставини справи, дав належну юридичну оцінку доказам наданим позивачем та аудіозапису судового засідання і обґрунтовано виходив з того, що свідчення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, з яким відповідачка знаходиться в неприязних стосунках, не можуть вважатися достовірними доказами, а аудіозапис не містить доказів поширення негативної інформації про позивачку.

З врахуванням цієї правильної правової оцінки доказів, суд дійшов обґрунтованих висновків про те, що недоведеними є факти розповсюдження негативної інформації, що така інформація не є оціночними судженнями та підлягає судовому захисту, а також, що внаслідок цих дій відповідачки було порушено особисті немайнові права позивачки, а їй завдано моральної шкоди.

За таких обставин, ухвалене у справі рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим і скасуванню чи зміні не підлягає.

Доводи апеляційної скарги щодо невірних висновків суду про наявність неприязних стосунків свідків і відповідачки ОСОБА_5 не заслуговують на увагу, оскільки такі висновки суду, на підставі яких він зробив обгрунтований висновок про недостовірність доказів розповсюдження негативної інформації, підтверджуються рішеннями судів, що набрали законної сили, і про що в рішенні наведені відповідні міркування.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу, оскільки недоведеність хоча б однієї з обставин, яка входить до юридичного складу правопорушення у справах про захист гідності та честі фізичної особи є підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 04.03.2016 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

ОСОБА_2