У Х В А Л А

25 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Сімоненко В.М.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною,

встановила:

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 1 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 12 серпня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 203, 229 ЦК України та статей 212, 213 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій виходили із відсутності в діях позивача помилки щодо здійсненого ним правочину щодо відмови від прийняття спадщини, оскільки заява про відмову від спадщини позивачем була складена у присутності державного нотаріуса, відмова була добровільною, позивач мав можливість у передбачений законом строк відкликати її, проте не скористався цим, а звернувся до суду після припинення шлюбних відносин, коли дізнався про подання дружиною до суду позовної заяви про поділ майна подружжя.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 28 жовтня 2015 року суд виходив із того, що виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 21 березня 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій задовольняючи позов про визнання договору дарування недійсним обґрунтовано виходили із того, що до укладення договору дарування позивач, який є інвалідом II групи, особою похилого віку, мав на меті отримання від відповідача догляду та необхідної допомоги і не мав наміру дарувати будинок сторонній людини, що свідчить про укладення договору під впливом помилки.

- від 13 листопада 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій дійшли правомірного та обґрунтованого висновку щодо недійсності оспорюваного правочину, так як чоловік позивача укладаючи оспорюваний договір дарування помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором, оскільки вважав такий правочин договором довічного утримання, відповідно до умов яких відповідач мав би здійснювати за нею та її чоловіком постійний догляд та піклуватись про них, а право розпорядження нерухомим майном перейшло би до відповідача тільки після їх смерті.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема