У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігор Ярославович, ОСОБА_8, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», про визнання недійсними договору купівлі-продажу, довіреності та витягу про реєстрацію права приватної власності, відшкодування моральної шкоди, витрат на правову допомогу за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 - на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 1 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2007 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просив визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 13 червня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я.; скасувати довіреність від 27 лютого 2006 року, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І.; визнати недійсним та скасувати витяг № 10962361 «Про реєстрацію права власності на нерухоме майно» від 16 червня 2006 року, виданий обласним комунальним підприємством (далі - ОКП) Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» про реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати, у тому числі й витрати на правову допомогу.

На обґрунтовування позову зазначав, що на момент оформлення оспорюваної довіреності, згідно із якою відповідач ОСОБА_5 мала право укладати від імені їхнього батька - ОСОБА_11, цивільно-правові угоди, останній внаслідок наявного у нього психічного захворювання не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. У зв'язку з недійсністю довіреності, на підставі якої відповідач ОСОБА_5 уклала з відповідачем ОСОБА_6 договір купівлі-продажу спірної квартири, цей договір, на думку позивача, слід також визнати недійсним. Також вважає, що неправомірними діями відповідачів йому заподіяна моральна шкода, яку просив відшкодувати.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 червня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсною та скасовано довіреність від 27 лютого 2006 року, посвідчену від імені ОСОБА_11 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І. Визнано недійсним та скасовано договір від 13 червня 2006 року купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. Скасовано витяг № 10962361 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_6 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 1 лютого 2016 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 червня 2015 року в частині: визнання недійсною та скасування довіреності від 27 лютого 2006 року; визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу від 13 червня 2006 року; скасування витягу № 10962361 про реєстрацію права власності на квартиру; стягнення витрат на правову допомогу - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 - просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно з якою висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції, при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд вірно виходив із того, що ОСОБА_11 свідомо і добровільно 17 вересня 2001 року склав на ім'я доньки - ОСОБА_5 заповіт на належну йому частину спірної квартири, а 27 лютого 2006 року разом із своїм братом - ОСОБА_12 - окремими довіреностями уповноважив ОСОБА_5 на вчинення цивільно-правових угод від їх імені. 13 червня 2006 року ОСОБА_5 на підставі вказаних довіреностей продала спірну квартиру ОСОБА_6

З урахуванням наведеного, апеляційний суд правильно вказав, що дії ОСОБА_11 були ціленаправлені і стосувались саме довіри до ОСОБА_5 При цьому, до своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11 зазначені правочини не оспорював, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним було відмовлено.

Отже, ОСОБА_4 не був не опікуном, ні уповноваженою особою від ОСОБА_11 на оспорення при його житті вчинених ним правочинів.

Крім того, з урахуванням наведених вище фактичних обставин та наведених сторонами доводів, апеляційний суд згідно із вимогами ст. ст. 147, 212 ЦПК України оцінив висновки посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 вересня 2012 року № 866 щодо того, що ОСОБА_11 на час видачі довіреності не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, дійшовши вірного висновку про те, що у своїй сукупності, достатності та взаємному зв'язку висновок експертизи не є обов'язковим, немає наперед встановленої сили і спростовується сукупністю матеріалів справи.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Доводи касаційної скарги в основному стосуються переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції і висновків апеляційного суду не спростовують.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 червня 2015 року в нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Львівської області від 1 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик