У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Дербенцевої Т. П., Попович О. В.,

Остапчука Д.О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Наталія Миколаївна, Чернівецька філія Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що 30 листопада 2012 року ОСОБА_4, перебуваючи у зареєстрованому з нею шлюбі, придбав за договором дарування у ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1. Проте вказаний правочин є удаваним, оскільки насправді було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати вказаний договір дарування спірної квартири удаваним правочином, визнавши, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу квартири; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, виділивши їй та визнавши за нею, враховуючи інтереси малолітніх дітей, право власності на 2/3 ідеальної частини спірної квартири, а ОСОБА_4 виділити та визнати за ним право власності на 1/3 ідеальної частини спірної кватири, припинивши право спільної сумісної власності на це майно; виділити їй та визнати за нею право власності на кошти у сумі 5 091 грн, які знаходяться на депозитному рахунку ЧФ ПАТ КБ «ПриватБанк», відкритому на ім'я ОСОБА_4, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 15 травня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н. М. 30 листопада 2012 року, удаваним правочином, визнано, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка придбана під час шлюбу.

Поділено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільне майно подружжя, а саме: в інтересах малолітніх дітей, відступивши від рівності часток у майні подружжя, ОСОБА_3 виділено та визнано за нею право власності на 2/3 ідеальної частини у квартирі АДРЕСА_1 та припинено право спільної сумісної власності на це майно; ОСОБА_4 виділено та визнано за ним право власності на 1/3 ідеальної частини у квартирі АДРЕСА_1 та припинено право спільної сумісної власності на це майно.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2015 року рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 15 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4, укладаючи договір дарування із ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, фактично мав на меті договір купівлі-продажу спірної квартири, проте умисно приховав дійсну природу вказаного договору з метою уникнення подальшого поділу спірної квартири як спільного майна подружжя. Таке підтверджується відсутністю родинних чи близьких відносин між сторонами правочину, виписками з розрахунку Чернівецької філії ПАТ КБ «ПриватБанк» про зняття ОСОБА_4 та ОСОБА_3 коштів та аудіозаписом розмови ОСОБА_3 із ОСОБА_7 Оскільки спірна квартира була придбана у період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3, то в силу вимог ст. 60 СК України вона є спільним сумісним майном подружжя, право власності на яке в рівних частках має кожний із подружжя. Зважаючи на те, що з позивачем залишились проживати двоє малолітніх дітей, то суд при поділі майна подружжя в інтересах дітей відступив від рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач у суді не довела обставин, на які посилалась на обґрунтування своїх вимог.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 06 березня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 05 березня 2014 року було розірвано.

30 листопада 2012 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подарували, а ОСОБА_4 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н. М., реєстраційний № 3395 (а. с. 27, 28).

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що замість договору дарування спірної квартири, який ОСОБА_4 оформив з метою уникнення подальшого поділу вказаної квартири як спільного майна подружжя, фактично був укладений договір купівлі-продажу. Оскільки спірна квартира була придбана у період шлюбу, то в силу вимог ст. 60 СК України вона є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки із нею залишились проживати двоє малолітніх дітей, то її частка у праві спільної сумісної власності подружжя має бути збільшена. Посилаючись на приписи ст. 235 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 69-71 СК України просила задовольнити позов.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, відповідно до приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України апеляційний суд виходив із того, що позивач у суді не обґрунтувала удаваність вчиненого договору дарування приховуванням договору купівлі-продажу квартири, який насправді мав місце; не надала належних доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укладати договір дарування та підтверджували спрямованість їхньої волі на виникнення цивільно-правових відносин, що випливають із договору купівлі-продажу; доказів про передачу ОСОБА_4 відповідачам коштів за оспорюваним договором в якості вартості спірної квартири не надала.

Такі висновки апеляційного суду відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на досліджених у суді доказах.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судом наданих доказів, зокрема запису аудіорозмови з ОСОБА_7, оголошення в газеті про продаж спірної квартири, відсутність родинних відносин між сторонами правочину, зняття відповідачем готівки з банківського рахунку - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у суді і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах. Крім того, доказів того, що зазначені обставини стосуються саме оспорюваного договору, позивачем не надано.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на рішення суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає рішення суду без змін.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

О. В. Попович

В. О. Савченко