Справа № 299/1763/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

26 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Виноградівського районного суду від 28 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 р. заявою від 31.03.2014 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 12.09.2014 банк подав уточнену позовну заяву від 09.09.2014, де відповідачами зазначив ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ухвалою Виноградівського районного суду від 19.09.2014 залучено до участі в справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якості співвідповідачів. Уточнений позов мотивувався наступним.

За кредитним договором від 24.10.2007 № MKV0GA00007100 ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», надало ОСОБА_4 кредит у розмірі 10000,00 дол. США зі сплатою за нього 11,04% річних і строком по 23.10.2017. Виконання зобовязань позичальником було забезпечено іпотекою належного йому житлового будинку № 30 по вул. Осипенка в смт. Королево Виноградівського району, про що 29.10.2007 був укладений договір іпотеки.

Банк свої зобовязання виконав, тоді як позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу. 22.06.2008 позичальник ОСОБА_4 помер, на день його смерті заборгованість за кредитним договором склала 12525,64 дол. США, з яких заборгованість: за кредитом 8706,26 дол. США, 1767,44 дол. США за відсотками, 340,00 дол. США за комісією, 1711,94 дол. США пеня.

На день смерті ОСОБА_4 у будинку проживали та були зареєстровані ОСОБА_1 (дружина позичальника), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, донька позичальника) і ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, син позичальника). Ці спадкоємці прийняли спадщину за ОСОБА_4 за правилами ст. 1268 ч. 3 ЦК України.

За приписами Закону України «Про іпотеку» (ст.ст. 33, 38, 39 та ін.), кредитор-іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки і може одночасно з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки предявити й вимогу про виселення усіх мешканців з предмета іпотеки житлового будинку. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення з будинку його мешканців (ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України).

Відповідно до ст.ст. 608, 1218, 1219, 1282 та інших норм ЦК України щодо спадкування, майнові права і обовязки спадкодавця за кредитним договором входять до складу спадщини, а спадкоємці, які прийняли спадщину, зобовязані задовольнити вимоги кредитора спадкодавця в межах вартості майна, одержаного в спадщину.

29.09.2011 позивач направив до Виноградівської держнотконтори претензію кредитора, відповідь на яку одержав лише 14.02.2012 і саме з неї дізнався про прийняття спадщини спадкоємцем ОСОБА_1 Із дотриманням шестимісячного строку з дня, коли кредитор дізнався про прийняття спадщини, для предявлення претензії до спадкоємця (ст. 1281 ч. 2 ЦК України) банк 21.04.2012 предявив претензію до ОСОБА_1, але ніяких дій у звязку з цим спадкоємець не вчинив.

Посилаючись на ці обставини, на норми закону щодо виконання кредитних зобовязань та задоволення вимог кредитора за рахунок предмета іпотеки, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24.10.2007 № MKV0GA00007100 у розмірі 12525,64 дол. США, що для цілей визначення ціни позову за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/10,95 грн на 31.03.2014 становило 137155,75 грн:

звернути стягнення на будинок загальною площею 130,70 кв. м, житловою площею 73,30 кв. м, розташований за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, смт. Королево, вул. Осипенка, 30, шляхом продажу цього предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки б/н від 29.10.2007) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;

виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предметі іпотеки), розташованому за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, смт. Королево, вул. Осипенка, 30.

Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів.

Справа розглядалася судом неодноразово. Останнім рішенням Виноградівського районного суду від 28.10.2015 у позові відмовлено.

Позивач вважає таке рішенням суду незаконним та необґрунтованим. На думку кредитора, суд неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні спору, оскільки не врахував, що йдеться про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому правила ст. 1281 ЦК України щодо строку предявлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців не застосовуються. Між тим, саме внаслідок закінчення відповідного строку на час предявлення вимог кредитором до спадкоємців боржника суд відмовив у позові. Водночас, і у випадку застосування цих правил кредитор своєчасно предявив вимогу до спадкоємця ОСОБА_1 Банк просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представників позивача ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які апеляцію підтримали, відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_7, які апеляцію не визнали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до наступного.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

За кредитним договором від 24.10.2007 № MKV0GA00007100 Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», надало ОСОБА_4 на строк з 24.10.2007 по 23.10.2017 кредит у розмірі 11215,00 дол. США, з яких 10000,00 дол. США кредит на споживчі цілі, 1215,00 дол. США кредит на сплату страхових платежів у випадках, передбачених договором, зі сплатою за кредит 0,92% на місяць (11,04% річних), 3% від суми кредиту в момент його видачі, щомісяця в період сплати 0,20% від суми виданого кредиту за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10. договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. договору (а.с. 15-22, 38-46 т. 1).

На забезпечення виконання позичальником його зобовязань сторони уклали 29.10.2007 договір іпотеки щодо належного ОСОБА_4 житлового будинку № 30 по вул. Осипенка в смт. Королево Виноградівського району (а.с. 23-25 т. 1).

Апеляційним судом одержані копії договорів, що їх 24.10.2007 уклали ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»» в особі свого страхового агента ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 (а.с. 165-170 т. 2):

особистого страхування № MKV0LK00059701, відповідно до якого були застраховані майнові інтереси ОСОБА_4, що не суперечать законодавству України, повязані з життям, здоровям та працездатністю страхувальника, страховими випадками були визначені, зокрема, смерть застрахованої особи, яка настала внаслідок нещасного випадку або внаслідок захворювання;

страхування майна № MKV0GA00059700, відповідно до якого були застраховані майнові інтереси ОСОБА_4, що не суперечать законодавству України, повязані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (житловим будинком № 30 по вул. Осипенка в смт. Королево Виноградівського району), страховими випадками було визначено пошкодження майна за конкретних обставин;

вигодонабувачем за обома договорами визначено ЗАТ КБ «ПриватБанк».

22.06.2008 позичальник ОСОБА_4 помер (а.с. 29 т. 1). Предявляючи позов, що розглядається, банк зазначав у заявах (а.с. 4-9, 107-112 т. 1) і виходив із того, що на день смерті позичальника його заборгованість за кредитним договором склала 12525,64 дол. США, з яких заборгованість: за кредитом 8706,26 дол. США, 1767,44 дол. США за відсотками, 340,00 дол. США за комісією, а також 1711,94 дол. США пеня, про що подав відповідний розрахунок, у якому, водночас, період розрахунку визначений з 30.10.2007 по 12.06.2012 (а.с. 11-14 т. 1).

ОСОБА_4 був чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_2 (1987 р.н.) і ОСОБА_3 (1995 р.н.), які всі на момент його смерті проживали у ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 27-28, 83 т. 1 та ін.).

Як випливає з отриманої 24.02.2016 апеляційним судом копії спадкової справи № 922/2008, відкритої Виноградівською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_4 (а.с. 173-180 т. 2), та з інших матеріалів справи, обставини, повязані зі спадкуванням, зафіксовані в такому порядку:

09.12.2008 ОСОБА_1, діючи від власного імені та від імені ОСОБА_3, подала до держнотконтори заяву, зареєстровану за № 1302, про прийняття спадщини за законом за ОСОБА_4, витяг № 17685505 зі Спадкового реєстру, який надсилався суду першої інстанції, свідчить, що спадкову справу було відкрито 09.12.2008, тобто, у звязку з поданням заяви спадкоємцями ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (а.с. 76, 77 т. 1);

19.12.2008 ОСОБА_2І подала до держнотконтори заяву, зареєстровану за № 1360, про прийняття спадщини за законом за ОСОБА_4;

24.03.2009 ЗАТ КБ «ПриватБанк» направило за вих. № 2409/13 нотаріальній конторі претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, в якій зазначено що банку стало відомо про смерть позичальника ОСОБА_4, зобовязання якого перед банком у повній мірі не виконані, через що його заборгованість за кредитним договором від 24.10.2007 № MKV0GA00007100 станом на 10.03.2009 складала 8985,22 дол. США, тому банк просив прийняти грошову претензію до спадкоємців ОСОБА_4 у зазначеному розмірі;

30.04.2009 держнотаріус ОСОБА_8 за вих. № 43 надіслала копію претензії банку ОСОБА_1 із розясненням права на її добровільне задоволення, копія листа нотаріуса направлена банку;

у спадковій справі міститься лист держнотаріуса ОСОБА_8 від 27.10.2011 № 140/02-14 про направлення ОСОБА_1 претензії КБ «ПриватБанк», надісланої до держнотконтори 27.10.2011, із розясненням права на її добровільне задоволення, копія цього листа направлена банку;

позивач додав до своєї заяви копію реєстру відправлених 29.09.2011 претензій, серед яких і направленої до Виноградівської держнотконтори щодо спадкування за ОСОБА_4, копію листа цього ж держнотаріуса від 02.02.2012 № 25, яким банк із посиланням на лист від 27.10.2011 № 140/02-14 було повідомлено про направлення його претензії спадкоємцю ОСОБА_1 (а.с. 30-32, 37 т. 1), проте, власне цього документа (претензії) у справі немає;

натомість, у справі є додана позивачем до заяви копія претензії від 12.03.2012 за вих. № 1266, адресованої ОСОБА_1, в якій зазначено, що «на теперішній час» заборгованість ОСОБА_4 становить 11907,24 дол. США, при цьому, заборгованість: за кредитом 1520,54 дол. США, за відсотками 1488,57 дол. США, за комісією 280,00 дол. США, а також 1226,80 дол. США пеня, вказано, що «на даний момент банку стало відомо, що ОСОБА_4 помер 22.06.2008 року», додано також реєстр відправлення вимог спадкоємцям із відміткою пошти про його прийняття 21.04.2012 (а.с. 33-36 т. 1).

За змістом ст. 523 ч. 2, ст. 608 ч. 1, ст.ст. 1216-1220, 1222, 1267-1270, 1273 ЦК України, ст.ст. 3, 11, 17, 23 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV, тут і далі норми матеріального права в редакції, що була чинною на момент укладання договорів та відкриття спадщини), майнові права і обовязки, що виникли з договорів кредиту та іпотеки, входять до складу спадщини, вони не є нерозривно повязаними з особою спадкодавця, внаслідок смерті іпотекодавця іпотека не припиняється, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом, якщо не змінені угодою між ними, є рівними.

Таким чином, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину за законом за ОСОБА_4 як унаслідок постійного проживання зі спадкодавцем на час її відкриття, так і внаслідок подачі заяв про прийняття спадщини, спадщина належить спадкоємцям з часу її відкриття. Невиконання спадкоємцями нерухомого майна обовязку, передбаченого ст. 1297 ч. 1 ЦК України щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, не є перешкодою для реалізації кредитором-іпотекодержателем із метою погашення боргу за рахунок такого майна (предмета іпотеки) його права на звернення до спадкоємців із відповідною вимогою.

Згідно із наведеними вище нормами закону, при спадкуванні іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, а особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором; якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобовязання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

За правилами, встановленими ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги (ч. 1); кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (ч. 2); кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені, зокрема, частиною другою цієї статті, позбавляється права вимоги (ч. 4), а ст. 1282 цього Кодексу передбачає, що спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (ч. 1); вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено, у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (ч. 2).

Іпотека (застава нерухомого майна) є одним із видів забезпечення виконання зобовязання, повязана із відповідним зобовязанням; іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності; іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст.ст. 546-548, 572, 573, ст. 575 ч.ч. 1, 3, ст. 590, ст. 593 ч. 1 п. 1 ЦК України, ст. 1 абз. 3, 4, ст. 3 ч.ч. 3, 4, ст. 17 ч. 1 абз. 1, 2, ст. 33 та інші норми Закону № 898-IV). Тобто, за загальним правилом застава (іпотека) повязується із реальною наявністю забезпеченого нею зобовязання, на виконання якого може бути звернено стягнення на предмет іпотеки, і лише у цьому розумінні має правове та практичне (економічне) значення.

Обґрунтовуючи свою правову позицію в справі, позивач щодо моменту обізнаності із фактом відкриття спадщини за позичальником та щодо предявлення претензії його спадкоємцям зазначав одночасно, що 29.09.2011 ним була направлена претензія кредитора до Виноградівської держнотконтори, а про відкриття спадщини та її прийняття банк дізнався лише 14.02.2012 з листа держнотаріуса від 02.02.2012 № 25, цю позицію представники позивача підтвердили і в апеляційному суді. Утім, такі доводи, по-перше, суперечать одні одним, оскільки, факт направлення претензії спадкоємцям уже сам по собі свідчить про попередню обізнаність кредитора із фактами смерті позичальника та відкриття спадщини; по-друге, це не відповідає обставинам справи щодо, принаймні, предявлення кредитором претензії спадкоємцям позичальника 24.03.2009, а також змісту цього документа; по-третє, банк як на одну з підстав позову вказує на претензію, якої в справі немає. Поза тим, у справі наявні дані про фактичне предявлення банком претензій та повідомлення про такі нотаріусом лише стосовно спадкоємця ОСОБА_1

ОСОБА_1 законність та обґрунтованість вимог банку заперечувала, подала, копію своєї заяви Генеральному прокурору України, прокурору Виноградівського району, свої письмові пояснення (а.с. 60-62, 119-121, 184-187 т. 1, а.с. 76-85, 87, 93-95 т. 2), в яких указувала, що відразу після поховання чоловіка повідомила про це усно і письмово начальника Виноградівського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_9, надала їй копію свідоцтва про смерть позичальника ОСОБА_4, просила пояснити, як діяти далі, на що остання пояснила, що питання вирішуватиметься, зокрема, щодо страхової виплати, а поки треба сплачувати кредит, але до кінця 2008 року ОСОБА_1 конкретної відповіді не отримала. У 2009 році те саме їй пояснював уже керівник бізнесу ЗРУ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_10, а з матеріалів, наданих відповідачем, видно, що він у березні і травні 2011 р., у жовтні 2012 р. звертався і до центрального офісу банку, однак, рішення по суті питання не приймалося. Так ОСОБА_1 до березня 2011 року продовжувала сплачувати за кредитним договором замість померлого чоловіка, не отримала ані страхової виплати, ані конкретної відповіді, кредит залишився несплаченим, незаконно нараховані штрафні санкції тощо. За заявою ОСОБА_1 щодо дій працівників банку відкрито та розслідується кримінальне провадження № 0000403 за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України (а.с. 91 т. 2).

Ці обставини ОСОБА_1 підтвердила і в апеляційному суді, пояснила, що приблизно через 2-3 дні після смерті чоловіка подала про це ОСОБА_9 заяву з копією свідоцтва про смерть, ці документи залишилися у відділенні банку, зараз у неї копії заяви, інших доказів письмового повідомлення працівників банку про смерть чоловіка немає. З розрахунку боргу та інших матеріалів справи випливає та визнається сторонами, що ОСОБА_1 продовжувала сплачувати належні з позичальника кошти за кредитним договором, який укладався банком із ОСОБА_4, без укладання іншого кредитного договору, за відсутності змін у договорі іпотеки тощо. За позицією ОСОБА_1, вона повністю покладалася на компетентність і добросовісність службових осіб банку, в т.ч., із урахування статусу банку як страхового агента, щодо одержання страхової виплати, виконувала їх рекомендації та не припускала з їх боку протиправних щодо неї дій, зловживання її довірям.

Зважаючи на таке, безпосередньо до страхової компанії по страхову виплату ОСОБА_1 не зверталася. Попри наявність відповідно до закону права, а відповідно до чинного договору особистого страхування від 24.10.2007 № MKV0LK00059701 обовязку (ст.ст. 511, 526, 629, ст. 636 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 979, 985 ЦК України, ст.ст. 1, 16, 25 Закону України «Про страхування») у вигодонабувача у разі настання страхового випадку (смерті застрахованої особи) не пізніше одного року з дня настання події повідомити про це страховика, після чого після чого «звернутися до страховика в особі страхового агента з письмовою заявою про страхову виплату» та подати відповідні документи (п.п. 3.1., 3.2. Умов страхування (а.с. 166 т. 2)), банк, будучи одночасно і вигодонабувачем і страховим агентом, не вчинив дій, спрямованих на одержання страхового відшкодування, не вимагав такої виплати, яка у разі наявності боргу у застрахованої особи за кредитним договором спрямовується на його погашення (п. 3.6.1. Умов страхування). Причини невчинення позивачем відповідних дій не мають пояснення в справі.

На час розгляду справи судом першої інстанції у ній не було матеріалів спадкової справи № 922/2008, а відтак, і доказів подання спадкоємцями заяв про прийняття спадщини, доказів предявлення банком претензії до спадкоємців ще 24.03.2009 та обрахунку ним боргу спадкодавця станом на 10.03.2009. Позивач на порушення вимог ст. 27 ч. 3, ст. 131 ч. 1 ЦПК України щодо обовязку добросовісно здійснювати процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки, зокрема, щодо подання доказів суду, не навів у позовній заяві відповідних обставин, не подав щодо них докази та не повідомив про такі суд, позивач виклав обставини, що суперечать дійсним. Представник позивача ОСОБА_6 не змогла пояснити апеляційному суду причину неподання таких доказів та неповідомлення про їх існування, тим часом, вони мають істотне значення в справі і в порядку ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2, ст. 303 ч. 2 ЦПК України підлягають оцінці у сукупності та взаємозвязку з іншими доказами.

Цивільні права особа здійснює, а цивільні обовязки виконує в межах, установлених договором або актами цивільного законодавства, і повинна діяти добросовісно, розумно; якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобовязати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 11, ст. 12 ч.ч. 1, 5, ст. 13 ч.ч. 1, 2, 3, 6, ст. 14 ч. 1 ЦК України). Особа не може бути примушена робити те, що не передбачено законодавством і не є обов'язковим для неї (ст. 19 Конституції України, ст. 14 ч. 2 ЦК України).

Установлені під час розгляду справи судом першої інстанції та апеляційним судом факти і обставини у контексті реальних дій сторін у сукупності приводять до висновку, що кредитору, вигодонабувачу та страховику в особі його страхового агента щонайменше у кінці червня в липні 2008 року стало відомо від ОСОБА_1 про смерть позичальника ОСОБА_4 Спадкоємець, якому було відомо про кредитне зобовязання спадкодавця, діяв добросовісно, своєчасно виконав свій обовязок повідомити кредитора про відкриття спадщини за позичальником, пояснення ОСОБА_1 відповідають дійсним обставинам справи та узгоджуються з наявними доказами та матеріалами. Тобто, кредитору у розумний строк, що не порушував його прав та давав можливість своєчасно вчинити відповідні дії з метою захисту своїх майнових прав і врегулювання ситуації, стало відомо про відкриття спадщини за позичальником. Відповідні доводи ОСОБА_1 позивачем не спростовані. Натомість дії кредитора, вигодонабувача та страхового агента мають ознаки недобросовісності щодо спадкоємців, невиконання вимог закону, умов договору, замовчування офіційних письмових документів як доказів обчислення боргу спадкодавця та предявлення претензії до спадкоємців у березні 2009 року (ст. 64 ЦПК України), які узгоджуються саме з викладеними ОСОБА_1 обставинами справи та принципово впливають на питання, що мають значення в справі, тоді як позивачем наведені інші підстави позову, давалися пояснення щодо обставин справи, які не враховують встановленого.

Відповідно до ст. 1 ч. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 24, ст. 25 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 30, ст. 34 ч. 1, ст.ст. 202, 203, 509, ст. 1054 ч. 1 ЦК України, ОСОБА_4 як дієздатна фізична особа виступав у цивільних відносинах самостійно, своїми діями набував для себе цивільних прав, створював цивільні обовязки, самостійно їх здійснював та ніс цивільно-правову відповідальність, він самостійно уклав кредитний договір та як позичальник набув для себе відповідних прав і обовязків, його цивільна правоздатність припинилася в момент смерті. Кредитний договір не встановлював зобовязань для членів сімї позичальника, які не були сторонами договору.

За загальним правилом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином, однак, може бути припинене частково або у повному обсязі й на інших на підставах, встановлених договором або законом (ст.ст. 598, 599 ЦК України). У разі смерті боржника у зобовязанні заміна його правонаступником за загальними правилами, встановленими ЦК України (шляхом вчинення правочину (ст.ст. 520, 521)), не може бути проведена, питання щодо правонаступництва боржника фізичної особи вирішуються відповідно до закону за правилами спадкування (Книга шоста ЦК України). Стаття 1231 ЦК України передбачає, що до спадкоємця переходить обовязок: відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем (ч. 1); сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця (ч. 3); майнова шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину (ч. 4).

Відтак, кредитні зобовязання ОСОБА_4 (зобовязання позичальника за кредитним договором від 24.10.2007 № MKV0GA00007100) припинилися з його смертю, замість них виникло зобовязання спадкоємців позичальника у межах вартості успадкованого майна відшкодувати кредитору збитки, які були завдані спадкодавцем, а також сплатити неустойку, якщо така була присуджена кредиторові зі спадкодавця за життя останнього. Цьому успадкованому майновому обовязку, що виник з кредитного договору, кореспондує право кредитора предявити до спадкоємців відповідну вимогу.

На реалізацію свого права кредитору належало відповідно до ст. 1281 ч. 2 ЦК України протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. За обставинами справи, таку вимогу кредитору слід було предявити близько першої декади січня 2009 року, і в усякому разі не пізніше 01.02.2009. Кредитор у зазначений строк не предявив відповідної вимоги до спадкоємців позичальника, тому враховуючи, що установлений указаною нормою закону строк є присічним, кредитор позбавляється права цієї вимоги (ст. 1281 ч. 4 ЦК України). Отже, право вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є погашеним безвідносно до власне обґрунтованості та доведеності її по суті, кредитне зобовязання та зобовязання спадкоємців не можуть бути поновлені і як такі припинилися з підстав, установлених законом, тоді як відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови дотримання кредитором правил, установлених ст.ст. 1281, 1282 ЦК України.

Звернення стягнення на предмет іпотеки є засобом задоволення майнових вимог кредитора, способом стягнення конкретно визначеного боргу з відповідними його елементами, що випливає із природи спірних правовідносин, зі змісту позовної заяви та з положень ст. 39 Закону № 898-IV. Цю вимогу предявлено спадкоємцям боржника, між тим, на час її предявлення основне зобовязання, забезпеченням якого слугувала іпотека, вже припинилося без можливості його поновлення, тож унаслідок припинення основного зобовязання припинилася й залежна від його існування іпотека. Правовідносини щодо стягнення боргу за кредитним договором і щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення цього боргу взаємоповязані та не можуть розглядатися окремо, зокрема, якщо йдеться про зобовязання одних і тих самих осіб зі сплати боргу чи його частини. Кредитор-іпотекодержатель, якому своєчасно було відомо про відкриття спадщини щодо прав і обовязків, які випливають з кредитного іпотечного договорів, управі був предявити установленим ст.ст. 1281, 1282 ЦК України порядком вимоги до спадкоємців боржника-іпотекодавця, чого не зробив.

Поза тим, обовязковою умовою стягнення боргу безпосередньо у грошовому виразі чи із застосуванням правового механізму звернення стягнення на предмет іпотеки є власне наявність боргу, порушення зобовязання боржником, порушення прав кредитора та обґрунтованість і доведеність боргу по суті. Позивач шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки вимагав із трьох спадкоємців позичальника погашення боргу в розмірі 12525,64 дол. США із відповідними складовими як такого, що виник на день смерті позичальника. У цьому звязку слід врахувати, що:

1711,94 дол. США із цієї суми є неустойкою (пенею), яка не присуджувалася кредиторові зі спадкодавця за життя останнього, тому спадкоємці не мають відповідного зобовязання і за будь-яких обставин у цій частині така безпідставна вимога задоволенню не підлягала;

розмір боргу у 12525,64 дол. США і, відповідно, його складові, не визначалися на день смерті позичальника, а були визначені за період розрахунку з 30.10.2007 по 12.06.2012 із урахуванням регулярного внесення до банку після смерті позичальника належних із нього платежів спадкоємцем ОСОБА_1, про що свідчать вищезгаданий розрахунок, надана апеляційному суду виписка з банківського рахунку № 9576 ОСОБА_4, які відображають рух коштів за кредитним договором, і що визнано сторонами в апеляційному суді;

розрахунку боргу за кредитним договором позичальника ОСОБА_4 на день його смерті в справі немає.

Саме кредитодавцю, який визначає умови кредитування та надав кредитні кошти, належало вжити заходів для врегулювання питань, які виникли внаслідок смерті позичальника, і якщо він, діючи у цих відносинах на власний ризик і розсуд, не бажав предявляти вимогу до спадкоємців, він не був позбавлений права ініціювати укладання нового кредитного договору із новим позичальником, врахування при цьому попереднього боргу тощо. Проте, ОСОБА_1 не була стороною кредитного договору від 24.10.2007 № MKV0GA00007100, із нею не укладався інший кредитний договір із врегулюванням умов сплати кредиту, виданого раніше ОСОБА_4, для виконання нею зобовязань позичальника шляхом регулярної сплати коштів за цим кредитним договором, для нарахування після смерті позичальника відсотків за користування одержаним ним кредитом із їх сплатою іншою особою не було правових підстав, у такої іншої особи не виникло обовязку повертати в такий спосіб суму кредиту, сплачувати відсотки (ст. 536, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 та інші норми ЦК України), що так само стосується й передбаченої договором комісії. Передбачений законом спосіб урегулювання майнових стосунків із спадкоємцями позичальника був кредитором підмінений фактичним безпідставним продовженням виконання зобовязань позичальника одним зі спадкоємців.

За таких умов, не є ані обґрунтованими, ані доведеними підстави для предявлення позову до спадкоємців позичальника щодо порушення зобовязання боржником і наявності конкретно визначеного боргу на день відкриття спадщини за ним, порушення відповідних прав кредитора. Позов, крім того, був предявлений до трьох спадкоємців більш ніж через шість років з часу, коли кредитору стало відомо про відкриття спадщини за позичальником.

Далі. ПАТ КБ «ПриватБанк» предявило позов про звернення стягнення на предмет іпотеки до трьох відповідачів: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Позивач не зазначав у заяві прямо про предявлення вимог до солідарних боржників, однак, попри посилання позивача на норми ст. 1282 ЦК України, питання про диференціацію відповідальності спадкоємців відповідно до успадкованої кожним із них частки в майні не ставилося, тому фактично йдеться про спільну солідарну відповідальність (солідарний обовязок) спадкоємців позичальника за його боргами.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 356 ч. 1, ст. 368 ч. 1 ЦК України).

ЦК України визначає, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ч. 1); солідарний обовязок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання (ст. 541); у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, кредитор, який одержав виконання обовязку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників, солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі (ст. 543 ч.ч. 1, 2).

У результаті спадкування кількома спадкоємцями за законом виникає право спільної часткової власності на спадкове майно і кожен зі спадкоємців відповідає за боргами спадкодавця лише у розмірі його частки у спадщині і в межах вартості успадкованого майна. За таких умов, у спадкоємців не виникає солідарного обовязку (спільної, солідарної відповідальності) перед кредитором спадкодавця щодо сплати боргу, протилежне суперечить правилам щодо спільної власності, зобовязань, а також суті спадкових правовідносин.

Предявляючи до кількох спадкоємців вимоги, повязані з відшкодуванням за рахунок успадкованого майна боргів спадкодавця, позивачу слід їх обґрунтовувати в частині встановлення розміру та складу спадкового майна, його вартості та співмірності із заявленими вимогами кредитора, оскільки розмір часток кожного зі спадкоємців у спадковому майні кореспондується із межами їх відповідальності перед кредитором спадкодавця. Це стосується й звернення стягнення на успадкований предмет іпотеки. Позивач усупереч факту прийняття спадщини за позичальником трьома особами та предявивши до них вимоги, не наводив у заяві відповідні підстави для позову, не обґрунтовував вимоги відповідним чином.

Законом установлена послідовність дій, якої належить дотриматися кредитору при вирішенні питання про майнову відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця: предявити в установлений строк вимоги до спадкоємців; спадкоємці повинні задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, при цьому, кожен спадкоємець повинен задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині; вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено; у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Кредитор не дотримався цих умов: вимоги не були предявлені в установлений строк і не були предявлені до інших, окрім ОСОБА_1, спадкоємців; частки спадкоємців у майні не були визначені, відповідно, склад і вартість майна, успадкованого кожним зі спадкоємців, не були встановлені, а, отже, не були встановлені межі їх особистої майнової відповідальності перед кредитором, що унеможливлює особисте задоволення вимоги у відповідній частці; обставини щодо предявлення кредитором вимог до спадкоємців унеможливлювали дотримання щодо спадкоємців послідовності стосовно предявлення спочатку відповідних грошових вимог і в разі залишення їх без задоволення предявлення відповідних конкретних вимог до спадкоємців про звернення стягнення на успадковане майно.

Викладені вище обставини виключали можливість задоволення позову, відмовляючи в якому суд першої інстанції правильно виходив із відсутності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки передусім внаслідок пропущення позивачем передбаченого ст. 1281 ЦК України строку предявлення кредитором вимог до спадкоємців боржника та в контексті припинення кредитного зобовязання і відповідного йому обовязку спадкоємців. Позивач не виконав свого процесуального обовязку щодо належного доведення позову, спростування доводів протилежної сторони, з урахуванням принципу змагальності судового процесу та встановленого в справі (ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України) рішення суду правильне по суті, справедливе, ухвалене з обґрунтованим врахуванням правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 у справі 6-33цс15. За встановлених під час апеляційного розгляду справи обставин, не є підставою для задоволення позову і посилання позивача на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі 6-31цс16, яка ґрунтується на відмінних від даної справи обставинах, зокрема, щодо обізнаності кредитора із фактом відкриття спадщини, характеру дій сторін і їх правомірності та, попри інше, на необхідності доведення факту порушення позичальником зобовязання, встановлення розміру відповідного боргу, вартості предмета іпотеки, на який за вимогами до спадкоємця звертається стягнення, тощо. Відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки має наслідком і відсутність підстав для задоволення вимоги позову про виселення відповідачів з житлового будинку.

Неповнота встановлення судом першої інстанції певних обставин справи та окремі суперечності щодо цих обставин не призвели до неправильного вирішення справи, усунені на стадії апеляційного провадження, доводи відповідача ОСОБА_1 стосовно дій кредитора, що мали місце після смерті позичальника, на які вона посилалася, заслуговують на увагу. Обставини, встановлені в справі, не спростовують висновку суду першої інстанції щодо необхідності відмови в уточненому позові. Правильне по суті та справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, рішення Виноградівського районного суду від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді