Справа №490/9413/15-ц 14.04.2016 14.04.2016 14.04.2016
Провадження № 22ц/784/654/16 Суддя першої інстанції Мамаєва О.В.
Справа№490/9413/15-ц
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, інтереси якого представляє ОСОБА_2, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі ПАТ «УкрСиббанк», Банк») про зобовязання здійснити перерахунок розподілу платежів за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Банку про зобовязання здійснити перерахунок розподілу платежів за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 3 березня 2008 року між ним та Банком було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, останній отримав кредит в розмірі 40 350 дол. США строком до 3 березня 2029 року, зі сплатою 11,9% річних.

Згідно розрахунків Банку він виконував кредитний договір належним чином до 5 травня 2010 року включно.

Проте, суми, які сплачені ним до 5 травня 2010 року, розподілені Банком у порушення домовленості сторін, що визначена графіком платежів у додатку № 2 до кредитного договору, унаслідок чого Банк безпідставно отримав проценти у значно більшому розмірі ніж це передбачено умовами кредитного договору.

Згідно графіку платежів, заборгованість станом на 5 травня 2010 року має становити 28 146,04 дол. США, однак згідно наданого Банком розрахунку за ним обліковується заборгованість у розмірі 39 207,01 дол. США, отже суми, сплачені ним до 5 травня 2010 року розподілені у порушення домовленості сторін.

Посилаючись на викладене, та Закон України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_4 просив суд зобовязати ПАТ «УкрСиббанк» здійснити перерахунок розподілу платежів здійснених у період з 3 березня 2008 року по 5 травня 2010 року за кредитним договором № 0 від 3 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, таким чином, щоб на 5 травня 2010 року залишок кредиту не перевищував 28 146,04 дол. США відповідно до графіку платежів кредитного договору.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги його позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач обрав спосіб захисту, не передбачений чинним законодавством в якості способу захисту прав у розумінні ст. 16 ЦП України.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов їх без повного і всебічного зясування дійсних обставин справи, прав та обовязків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки зібраних у справі доказів та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом, позивач посилався на порушення банком його прав споживача банківських послуг, що випливають з умов кредитного договору, у звязку з неправильним розподілом сплачених ним грошових коштів на погашення кредитного зобовязання, внаслідок чого залишок суми боргу за договором кредиту є значно більшим.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що у випадку порушення кредитором прав позичальника, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» на здійснення перерахунку розподілу виплачених на погашення заборгованості по кредиту грошових коштів за договором кредиту, таке право підлягає захисту судом за позовом позичальника на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом зобовязання кредитора здійснити перерахунок розподілу коштів.

У звязку з цим відмова суду першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_4 з тих підстав, що обраний ним спосіб захисту не передбачений законом, не можна визнати обґрунтованим.

Крім того, судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Обмежене тлумачення районним судом ст. 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням та призвело до неправомірної відмови ОСОБА_4 в реалізації його права на судовий захист.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 3 березня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 40 350 дол. США, та зобовязався сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів у розмірі 440 дол. США. При цьому розмір такого платежу може змінюватися у випадку зміни процентної ставки (надалі Договір) (а.с.6-9).

У додатку № 2 до Договору, сторони погодили Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту (а.с. 10-14).

Графік погашення кредитної заборгованості сторонами не укладався.

Згідно довідки-розрахунку заборгованість за Договором станом на 25 лютого 2015 року за позивачем обліковується у розмірі 26 235,41 дол. США, при цьому станом на 5 травня 2010 року залишок строкової заборгованості становив 39 207,01 дол. США (а.с.16).

За твердженням позивача до 5 травня 2010 року він виконував свої зобовязання за кредитним договором належним чином. Тому, як це зазначено у графіку платежів, станом на 5 травня 2010 року заборгованість мала становити 28 146,04 дол. США (а.с. 10).

Відповідно до п. 1.6 Договору сторони погодили наступну черговість погашення заборгованості за цим Договором, а саме: прострочені комісії; строкові комісії; прострочені проценти; строкові проценти; прострочена сума основного боргу; строкова сума основного боргу: штрафні санкції за Договором.

У випадку перерахування коштів на погашення кредиту та/або процентів з порушенням вищевказаної черговості з вини позичальника, Банк вправі самостійно перерозподілити кошти позичальника, що надійшли відповідно черговості, викладеної в цьому пункті Договору, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок.

За умовами договору позивач повинен сплачувати щомісячно до 3 числа 440 дол. США, проте сплачував, як вбачається з розрахунку Банку, щомісячні платежі в більших сумах, ніж це передбачено договором. За такого, Банк, виходячи з положень п. 1.6 Договору, за рахунок залишку коштів зменшував залишок основного боргу за користування кредитом, тобто діяв в межах умов договору.

В своїх поясненнях представник Банку пояснювала, що графік платежів, що визначають сукупну вартість продукту складався представником Банку на виконання вимог нормативно-правових актів щодо зобовязань кредитора письмово повідомляти позичальнику про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням споживчого кредиту. Вона допускає, що при складанні цього графіку була допущена помилка, яка не впливає на зобовязання позичальника, визначені умовами договору.

Отже, доводи позивача про те, що розрахунок заборгованості, наданий Банком, та розмір сплачених позивачем грошових коштів на погашення кредиту, не збігається з графіком платежів, що визначають сукупну вартість продукту (додаток до договору кредиту) не можуть слугувати підставою для перерахунку сплачених сум, оскільки розмір щомісячного платежу, як і обовязковість його сплати встановлено умовами Договору. Розрахунки у графіку платежів, що визначають сукупну вартість продукту, не можуть змінювати умов кредитного договору, який позичальником не оспорювався.

При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Між тим, позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на спростування розрахунків Банку, як таких, що не відповідають умовам укладеного сторонами кредитного договору.

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що Банком у період з 3 березня 2008 року по 5 травня 2010 року зарахування платежів, сплачених позивачем в рахунок погашення зобовязань по Договору, здійснювалося Банком у відповідності з умовами договору і підстави для зобовязання відповідача зробити перерахування розподілених платежів відсутні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, інтереси якого представляє ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про зобовязання здійснити перерахунок розподілу платежів у період з 3 березня 2008 року по 5 травня 2010 року за кредитним договором № 0 від 3 березня 2008 року відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_5