Справа № 369/8953/15-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/2760/16 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 26 23.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Верланова С.М., Таргоній Д.О.,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Києво - Святошинськог районного суду Київської області від 22 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову вказувало, що 28 березня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № ВLаЖГА00022486.

Відповідно до умов вказаного договору банк надав ОСОБА_5 кредит на поточні потреби в розмірі 6000 грн. з терміном повернення до 28 березня 2014 року.

Процентна ставка за договором встановлена на рівні 15% річних, щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1.75% від суми кредиту.

ОСОБА_5 свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, внаслідок чого, станом на 15 серпня 2015 року виникла заборгованість, яка становить 33 269,74 грн., з яких: прострочена до повернення сума кредиту - 3 403,30 грн.; прострочені проценти за користування кредитом - 1 553,93 грн.; комісія за РО - 2 100 грн.; плата за пропуск платежів (пеня) - 26 212,51 грн.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 269,74 грн.

Рішенням Києво - Святошинськог районного суду Київської області від 22 січня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 460,53 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 березня 2011 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір № ВLаЖГА00022486.

Відповідно до умов вказаного договору банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в розмірі 6000 грн. з терміном повернення до 28 березня 2014 року.

Процентна ставка за договором встановлена на рівні 15% річних, щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1.75% від суми кредиту.

Відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, внаслідок чого, станом на 15 серпня 2015 року виникла заборгованість, яка становить 33 269,74 грн., з яких: прострочена до повернення сума кредиту - 3 403,30 грн.; прострочені проценти за користування кредитом - 1 553,93 грн.; комісія за РО - 2 100 грн.; пеня - 26 212,51 грн.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обгрунтованими та доведеними, і при цьому керуючись ч. 3 ст. 551 ЦК України, враховуючи значний розмір пені та скрутне матеріальне становище відповідача, вважав за можливе зменшити розмір пені до розміру існуючої заборгованості по тілу кредиту, а саме до 3 403,30 грн.

З такими висновками погоджується судова колегія, виходячи з наступного.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Вказана правова позиція викладена Веховним Судом України в постанові від 03 вересня 2014 року (справа №6-100цс14), яка відповідно вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, щодо безпідставного не застосування судом першої інстанції строків позовної давності при стягненні заборгованості та не врахування інших обставин, які мають істотне значення при зменшенні розміру пені, яка на думку апелянта має бути стягнута ще в меншому розмірі, то вони колегією суддів розцінюються критично, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме розрахунку заборгованості (а.с. 21-22), останній платіж відповідачем було здійснено 30 липня 2012 року, а заборгованість відповідачу банк почав нараховувати з вересня 2012 року.

До суду з позовом банк звернувся у серпні 2015 року, тобто заборгованість яку позивач просить стягнути з відповідача була нарахована в межах трирічного стороку позовної давності, відповідно до ст. 257 ЦК України.

Що ж до застосування строку позовної давності до пені, то відповідно до того ж розрахунку пеня (плата за пропуск платежів) була нарахована відповідачу лише за березень, квітень, травень, червень та липень 2015 року, тобто в межах, передбаченого п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, строку в один рік.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, щодо неврахування всіх істотних обставин при застосуванні ч.3 ст. 551 ЦК України, оскільки, як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції обставинами, на які посилався відповідач було скрутне матеріальне становище та відсутність у нього та членій його сім»ї постійного місця роботи, що якраз- таки і було враховано судом першої інстанції.

Отже, зважаючи на все вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу, оскільки були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно встановив фактичні обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову частково та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Києво - Святошинськог районного суду Київської області від 22 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: С.М.Верланов

Д.О. Таргоній