АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №212/2138/14-ц Головуючий в І інстанції
Провадження №22ц/774/44/К/16 суддя Ваврушак Н.М.
Категорія 55 (І) Доповідач Барильська А. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Барильської А. П.

суддів Ляховської І. Є., Михайлів Л. В,

секретар - Євтодій К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Євраз ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Євраз ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із пропущенням строку її виплати та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Євраз ОСОБА_1 (надалі - ПАТ Євраз ОСОБА_1) про стягнення з ПАТ Євраз ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та стягнення недоплаченої заробітної плати та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за період з 1993 року по 2010 рік перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час звільнення він не отримав усі належні йому виплати та 14.04.2012 року отримав заробітну плату за час щорічних відпусток за минулі роки, за період з 1998 р. по 2010 р., в розмірі 7750 грн.

Уточнивши свої вимоги, просив суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 30.09.2010 року часу звільнення по 14.04.2012 року день фактичного розрахунку 101750,85 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строку її виплати в розмірі 7433,40 грн., та моральну шкоду в сумі 10000 грн. спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2015 року позов ОСОБА_2, до ПАТ Євраз ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ Євраз ОСОБА_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 7500,00 грн. без утримання податків та обовязкових платежів, компенсацію втрати частини заробітної плати (доходу) у звязку з порушенням строку виплати в розмірі 7433,40 грн. без утримання податків та обовязкових платежів та 1000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати. Стягнуто з ПАТ Євраз ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ Євраз ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин справи.

Вважає, що суд не врахував, що спільна галузева постанова є чинною, тому коефіцієнт 0,71 застосовано правомірно; судом не взято до уваги, що спірні виплачені суми заробітної плати за час відпусток не підлягають компенсації , оскільки не були нараховані, а факт їх нарахування при наданні кожної відпустки є припущенням. Також позивачем не доведено факту порушення ПАТ Євраз ОСОБА_1 виплати належних йому сум на момент звільнення, тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не підлягають задоволенню, також їх подано із пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав, який обраховується із дати виплати усіх сум. Крім того, вимоги про відшкодування моральної шкоди також подано із пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав. ОСОБА_1 першої інстанції не враховано, що позивачем не підтверджено факт спричинення йому моральної шкоди. Також судом порушено норми процесуального права та не враховано, що згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, сторони звільняються від доведення обставин, встановлених судовим рішенням у цивільній справі, яка стосується однієї зі сторін спору, так постановою Верховного ОСОБА_1 України від 18.02.2015 року встановлено, що Спільна постанова Генерального директора та профспілкових комітетів № 3 від 06.02.2012 року прийнята з дотриманням норм законодавства.

В запереченнях на апеляційну скрагу представник позивача ОСОБА_3, просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на його думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу- відхилити.

Ухвалою апеляційного суду дніпропетровської області від 16 червня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2015 року, залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року, ухвала Ухвалою апеляційного суду дніпропетровської області від 16 червня 2015 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача суми недоплаченої заробітної плати за час відпусток у розмірі 7 500 грн., не врахував положення Спільної постанови Генерального директора та профспілкових комітетів № 3 від 06.02.2012 року та не звернув уваги, на те, що вказана постанова прийнята за згодою роботодавця та профспілок, які діють в інтересах робітника у межах їх компетенції, на її виконання видано наказ № 295 від 16 лютого 2012 року, яким визначено порядок здійснення виплат недоплати працівникам.

Відповідно до ч. 3 ст. 345, ч. 4 ст. 338 ЦПК України, у разі скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд в ухвалі суду касаційної інстанції має бути зазначено, які порушення права були допущені судом першої або апеляційної інстанції. Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 303, ч. 3 ст. 345, ч. 4 ст. 338 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_1 України № 12 від 24.10.2008 р., колегією суддів перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки при звільненні та відшкодування моральної шкоди, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не зявились, повідомлені належним чином.

Представник відповідача ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_1», будучи завчасно (10.02.2016 року) належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи (про що свідчить розписка представника ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_1»- ОСОБА_4. про отримання судового повідомлення про призначення судового засідання на 02.03.2016р. в судове засідання не з'явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг та письмових заперечень на них, з урахуванням висновків та мотивів, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року, колегія суддів вважає, що, як апеляційна скарга відповідача ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_1», не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПАТ Суха Балка в період з 05.08.1993 року по 27.09.2010 року Протягом роботи на підприємстві неодноразово знаходився у відпустці.

Відповідачем в період роботи ОСОБА_2 підвищувались тарифні ставки і посадові оклади на підставі наказів №543 від 29.07.1994р. на коефіцієнт 2; №786 від 31.10.1994р. на коефіцієнт 2; №84 від 31.01.1996р. на коефіцієнт 2,5; №462 від 28.06.1996р. на коефіцієнт 2,5; №522 від 29.07.1997р. на коефіцієнт 1,15; №312 від 25.04.2000р. на коефіцієнт 1,3; №1252 від 19.12.2001р. на коефіцієнт 1,61; №717 від 20.08.2003р. на коефіцієнт 1,7; №391 від 21.04.2004р. на коефіцієнт 1,1360; №952 від 15.09.2004р. на коефіцієнт 1,0584; №83 від 24.01.2005р. на коефіцієнт 1,25; №331 від 21.03.2005р. на коефіцієнт 1,2014; №92 від 31.01.2006р. на коефіцієнт 1,06481; №367 від 05.04.2006р. на коефіцієнт 1,0269; № 1117 від 02.10.2006р. на коефіцієнт 1,0181; №23 від 05.01.2007р. на коефіцієнт 1,1; № 624 від 08.05.2007р. на коефіцієнт 1,0686; № 1432 від 10.10.2007р. на коефіцієнт 1,0125; №103 від 22.01.2008р.на коефіцієнт 1,1144; № 614 від 18.04.2008р. на коефіцієнт 1,0221; № 1705 від 13.10.2008р. на коефіцієнт 1,05.

У 2012 році ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_1» здійснено перевірку нарахувань заробітної плати позивачеві, відповідно до вимог пункту 10 Порядку та Спільної постанови №3 від 06.02.2012р., та зясовано, що позивачу у спірному періоді неправильно розраховувалась і виплачувалась заробітна плата за час їх відпусток, а саме без корегування їх заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчислені середньої заробітної плати, у випадках підвищення тарифних ставок та посадових окладів у відповідних розрахункових періодах за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення, що призвело до недоплати ОСОБА_2 за весь період роботи на ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_1» заробітної плати за час відпусток.

Враховуючи викладене, ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_1» здійснило нарахування позивачу недоплаченої заробітної плати за період відпусток (компенсацію за невикористані відпустки) у загальному розмірі 7 750 грн. а саме: за травень-липень 1997 року 22, 89 грн., лютий березень 1998 року 26,22 грн. червень-липень 200 року 181, 30 грн., вересень-жовтень 2000 року 160, 34 грн., травень-червень 2001 року 31, 76 грн., вересень 2001 року 17,86 грн., лютий березень 2002 року 961,95 грн., жовтень-листопад 2002 року 284,23 грн., травень-червень 2003 року 25,62 жовтень-листопад 2003 року 828,92 грн. липень-серпень 2004 року 329,90 грн., листопад-грудень 2004 року 248,54 грн. червень-липень 2005 року 796,05 грн., грудень 2005 року 15,26 грн., січень-лютий 2006 року 228, 89 грн., червень липень 2006 року 333, 75 грн., вересень 2006 року 33, 80 грн., грудень 2006 року 135, 04 грн., березень-квітень 2007 року 584, 92 грн., серпень-вересень 2007 року 228, 54 грн., листопад 2007 року 118,91 грн., лютий березень 2008 року 662, 40 грн., серпень жовтень 2008 року 1074, 22 грн., січень- лютий 2009 року 660, 95 грн., серпень 2009 року 100, 17 грн. (т. 1 а.с. 58).

З урахуванням утримання податків і зборів, ОСОБА_2, у відповідності до його заяви 14 квітня 2012 року виплачено 7 750 грн. заборгованості по заробітній платі за період відпусток . При цьому спір щодо застосування положень Спільної постанови Генерального директора та профспілкових комітетів № 3 від 06.02.2012 року, відсутній.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на ст.ст.116,117 КЗпП, що ПАТ Євраз ОСОБА_1 своєчасно не виплачена у повному обсязі заробітна плата при звільнені, тому просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені та компенсацію у звязку із порушенням строків ї виплати. Також позивач зазначив, що у звязку із діями відповідача йому спричинено моральну шкоду.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з пропуском строку її виплати та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 21 Закону України Про відпустки порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується при наданні працівникам відпусток.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригується на коефіцієнти підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. № 2050-ІП та Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.

Згідно п. 2 Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20.12.1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток.

Відповідно до ст. 34 ЗУ Про оплату праці компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01.01.2001 р. здійснюється згідно Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими.

Таким чином, при розрахунку суми компенсації застосовується чиста заробітна плата, тобто нарахована заробітна плата за мінусом суми податку з доходів фізичних осіб, а також внесків до соціальних фондів, а відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» податок з доходів фізичних осіб, а також внески до соціальних фондів для шахтарів становлять: 10% - ПДФО, 2% - внесок до Пенсійного Фонду України, 0,5% - внесок у Фонд соціального страхування (тимчасова непрацездатність).

Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обовязок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобовязано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 цього Закону).

Відповідно до рішення Конституційного ОСОБА_1 України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки, ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_1» виплачено позивачеві заробітну плату за період відпусток з травня 1997 року по вересень 2010 року лише у 2012 року, колегія суддів вважає, що наявні підстави для нарахування компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати та приходить до висновку, що така компенсації повинна розраховуватися за кожну нараховану відпустку окремо, по час фактичної виплати заборгованості 14 квітня 2012 року.

У звязку із чим, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ПАТ Євраз ОСОБА_1 в частині відсутності підстав для стягнення компенсації у звязку із тим, що спірні суми виплачені у квітні 2010 року, не були нараховані ОСОБА_2 при звільненні у вересні 2010 року.

Визначаючи розмір компенсації ОСОБА_2 втрати частини доходів у звязку з порушення встановлених строків виплати заробітної плати, суд першої інстанції правильно керувався вищезазначеними нормами закону та вірно розрахував розмір компенсації, який колегія суддів перевірила та погоджується з ним.

Як вбачається з матеріалів справи в квітні 2012 року позивачу була виплачена сума недоплаченої заробітної плати за час щорічних відпусток з урахуванням коефіцієнта підвищення 0, 71 відповідно до постанови Генерального директора та профкому підприємства від 06.02.2012 року в сумі 7750,00 грн. за період з травня 1997 року по серпень 2009 рік, тобто, матеріалами справи встановлено недоплату позивачу заробітної плати за час відпусток.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки при звільненні є правильним.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявленим звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дають підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, що в силу вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як убачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 27 вересня 2010 року відповідач ПАТ ЄВРАЗ ОСОБА_1 не провів виплату всіх належних сум, а саме невиплаченою залишилась недоплачена заробітна плата за період відпусток з 1998 року по 2010 рік включно в сумі 7750,00 грн., яка була з урахуванням утримань суми податку з доходів фізичних осіб виплачена відповідачем позивачу за його заявою 14 квітня 2012 року.

Факт виплати відповідачем недоплаченої заробітної плати свідчать, що між сторонами виник спір щодо розміру сум належних до виплати при звільненні, тому доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо того, що спірних сум на момент звільнення не було спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_1 України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці розяснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного ОСОБА_1 України № 6-54цс11 від 12 січня 2012 року, що в силу вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вважає його правильним. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку стягнута судом першої інстанції є правильною, з урахуванням співмірності із сумою заборгованості по заробітній платі.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 року, Постанови КМУ від 21.02.2001 року № 159 Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та Постанови КМУ від 20.12.1997 року № 1427, оскільки в даному випадку порушення строків виплати заробітної плати не було, заробітна плата позивачу за час відпусток виплачувалася у строки, передбачені законом та колективним договором, що не оспорює позивач, однак, підприємством було порушено порядок визначення середнього заробітку позивача для оплати відпусток при цьому строки виплати нарахованої заробітної плати не порушено, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки вони суперечать позиції, висловленій у рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 1-18/2013, щодо права особи на звернення до суду із позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 1000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за час перебування у відпустках було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_1 України від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, як і посилання на порушення строку звернення до суду про стягнення моральної шкоди, оскільки повного розрахунку підприємством з позивачем не було проведено ані при звільненні, ані в 2012 році.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції визначився з характером та обсягом страждань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та взявши до уваги положення п.9 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_1 України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Колегія вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий з відповідача в сумі 1000 грн. на користь ОСОБА_2 визначений судом першої інстанції з урахуванням характеру порушених прав позивача, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Протиправними діями відповідача, що виразилися у несвоєчасній виплаті належних сум заробітної плати, позивачу було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у душевному хвилюванні, ціна невиплачених коштів була набагато більша ніж в теперішній час, яку він міг би використати у власних цілях на відпочинок, харчування, за власним бажанням.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Так, статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України , тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У своєму рішенні від 22 лютого 2012 року в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_1» не проведено виплату всіх належних позивачеві сум, зокрема, не нарахована та не виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 7433,40 грн., нарахування якої є обовязком роботодавця та яка має бути виплачена у тому ж місяці у якому було здійснено виплату заборгованості по заробітній платі (ст. 1, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати»), тобто перебіг тримісячного строку встановленого ст. 233 КЗпП України взагалі не розпочався.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи, на які посилається представник відповідача в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування законного рішення, оскільки вони не призвели до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що беруть участь в справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, і дав їм правильну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду повинно бути залишено без змін на підставі ст. 308 ЦПК України

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Євраз ОСОБА_1- відхилити

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є. Ляховська

ОСОБА_7