Справа № 452/2540/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"21" квітня 2016 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Пташинського І.А.

при секретарі Ковалець Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу та моральної шкоди, -

встановив :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,який уточнив в судовому засіданні, про стягнення із відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу за договором позики у розмірі 20 000 грн., втрат від інфляції 1 900 грн., відсотків за користування грошовими коштами 7 200 грн., відсотків за прострочення повернення позики 816 грн. та моральну шкоду в розмірі 8 000 грн.

В обґрунтуванні позовних вимог покликається на те, що 24 квітня 2013 р. між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого він позичив, а відповідач ОСОБА_2 прийняла у позику 20 000 грн. з терміном сплати один рік, тобто до 24 квітня 2014 року, та сплатою 3% в місяць від вказаної суми. У вищезгаданий строк відповідач боргу в сумі 20 000 грн. не повернула, а лише частково виконала свої зобовязання щодо сплати 3% за користування позиченими грошовими коштами сплативши їх до 24.04.2015 р. Неодноразові звернення позивача до ОСОБА_2 про повернення позичених коштів, були нею залишені без задоволення і борг йому нею повернутий не був. Крім цього, чоловік відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, увійшов в його довіру та 01 травня 2013 р. привів до позивача ОСОБА_4, який написав розписку на 5 000 грн., хоч грошей не брав, так як вказану суму він віддав ОСОБА_3 У 2013 р. позивач захворів на сечо-камяну хворобу нирок, а також у нього виявили внутриміхорову аденому простати. Майже всю пенсію позивач витрачає на придбання ліків, однак через відсутність коштів не може нормально лікуватися. Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань, погіршення стану здоровя, відсутність нормального лікування через брак коштів, нервові стреси, біль серця, паморочіння в голові, позивач вважає, що відповідачі зобовязані йому відшкодувати моральну шкоду в сумі 8 000 грн.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги. Крім того зазначив, що коли договір про позику був ним та ОСОБА_2 підписаний, то він дописав у ньому речення : «На цей час курс доляра становить 100 дол. 800 грн.» Договір був у одному екземплярі і зберігався у нього. Він повідомив ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що дописав у договорі вказане речення. Це він зробив, з метою мати можливість перевести гроші в долари. Підтверджень письмових, про переведення гривневого боргу у валюту у нього не має. Відсотки в доларах йому не давали. Проценти повертали обоє ОСОБА_3. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала частково та пояснила, що 24.04.2013 р. між позивачем та нею був укладений договір позики у розмірі 20 000 грн. із сплатою 3% в місяць від вказаної суми. Вона написала розписку в присутності ОСОБА_1 та чоловіка ОСОБА_3 Договір укладався в гривнях і про долари мова не йшла. Речення :«На цей час курс доляра становить 100 дол. 800 грн.», ОСОБА_1 сам написав після того, як була укладена угода. До 24.04.2015 р. відсотки нею виплачені ОСОБА_1 Оскільки ОСОБА_1 хотів, щоб борг йому виплачувався в доларах, то почалися спори. Про борг у 5 000 грн. Нічого не знає, оскільки ніхто не писав розписки. Моральну шкоду, яка була завдана позивачу, не визнає. Просила позов задовольнити частково, а саме стягнути з неї 20 000 грн. за договором позики та 2 400 грн. відсотків за договором позики, в решті вимог відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 дав пояснення аналогічні поясненням відповідача ОСОБА_2, просив позов задовольнити частково, а саме стягнути з ОСОБА_3П. 20 000 грн. за договором позики та 2 400 грн. відсотків за договором позики, в решті вимог відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, відповідачів, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково із наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 24 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 гроші в сумі 20 000 грн. із виплатою кожного місяця із вищевказаної суми 3% грн.., тобто 600 грн. на термін 1 рік (а при потребі повернути раніше), що підтверджується письмовим договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 24.04.2013 р.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Зважаючи на те, що оригінал договору позики від 24.04.2013 р. знаходиться у позивача, суд прийшов до переконання, що відповідач ОСОБА_2 не виконала свої зобов'язання згідно договору позики від 24.04.2013 року і не повернула позивачу кошів позики в сумі 20 000 грн., а тому дану суму слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача. Дані обставини відповідачами в судовому засіданні не заперечувалися.

При цьому суд не приймає до уваги речення в договорі позики від 24.04.2013 р:«На цей час курс доляра становить 100 дол. 800 грн.», оскільки позивач ОСОБА_1 ствердив в судовому засіданні, що сам дописав його з метою мати можливість перевести гроші в долари, а також підтверджень письмових, про переведення гривневого боргу у валюту суду він не представив. Крім того, вимога про стягнення з відповідачів боргу в іноземній валюті доларах США, позивачем не ставилась.

На підставі ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, при укладенні договору позики від 24 квітня 2013 року на 20 000 грн., було встановлено розмір та порядок одержання процентів - із виплатою кожного місяця із вищевказаної суми 3% грн., тобто 600 грн. на термін 1 рік (а при потребі повернути раніше).

Відповідач ОСОБА_2, що сторони в судовому засіданні не заперечували, лише частково виконала свої зобовязання щодо сплати 3% за користування позиченими грошовими коштами сплативши їх до 24.04.2015 р., а за період з 24.04.2015 р. по 11.04.2016 р. вказані відсотки не сплачувала, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 6 960 грн. (за 11 місяців 18 днів - 3% від 20 000 грн. ( що складає 600 грн.) становить 6 960 грн.), яку слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача, а позов в цій частині задовольнити частково.

Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Внаслідок не виконання відповідачем ОСОБА_2 умов договору позики, згідно розрахунку долученого позивачем у заяві про збільшення позовних вимог, втрати від інфляції за період травень 2015 р. по квітень 2016 р. становлять 1900 грн., а 3% річних становлять 808,80 грн., які слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача, а позов в цій частині задовольнити частково.

Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 29 668 грн. 80 коп. (20 000 грн. + 6 960 грн. + 1 900 грн. + 808,80 грн.)

Водночас суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 8 000 грн., як наслідок прострочення виконання боргових зобовязань, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розяснено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то судам необхідно зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Правовідносини за договором позики регулюються нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України, аналіз яких свідчить, що ними не передбачено відшкодування моральної шкоди, як один з видів відповідальності за порушення умов договору позики.

Відповідно до ст.611 ЦК України, в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема … відшкодування моральної шкоди.

Наслідки порушення договору встановлені ст.625 ЦК України, яка не передбачає відшкодування моральної шкоди. Не передбачає наслідків порушення договору відповідачем і укладений між сторонами договір позики від 24.04.2013 року.

З врахуванням наведеного, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, а тому в позові в цій частині слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи ті обставини, що позивачем не надано суду належних та допустимих письмових доказів укладення договору позики між ним та відповідачем ОСОБА_3 на суму 20 000 грн. із виплатою кожного місяця із вищевказаної суми 3% грн., тобто 600 грн. на термін 1 рік (а при потребі повернути раніше), суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 20 000 грн., втрат від інфляції 1 900 грн., відсотків за користування грошовими коштами 7 200 грн., відсотків за прострочення повернення позики 816 грн. а тому в цій частині позову слід відмовити за недоведеністю вимог, а в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 8 000 грн. слід відмовити за безпідставністю вимоги.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути в користь позивача ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог,в сумі 329 грн. 67 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29 668 (двадцять девять тисяч шістсот шістдесят вісім) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 329 (триста двадцять девять) грн. 67 коп. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення в Апеляційний суд Львівської області через Самбірський міськрайонний суд Львівської області.

Суддя підпис

Згідно з оригіналом.

Суддя І.А.Пташинський