Справа № 442/7497/15 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/2236/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне об'єднання» Дрогобицької міської ради Львівської області, про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням,-

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати її колишнього чоловіка ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1, в якій він зареєстрований як член її сім'ї, з тих підстав, що з 2013 року, тобто більше шести місяців, він без поважних причин не проживає у цій квартирі, не приймає участі в утриманні квартири та не несе жодних витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається також на акт про відсутність (не проживання) відповідача за місцем реєстрації і на те, що він не звертався в правоохоронні органи та до суду із заявами про усунення йому перешкод в користуванні житлом.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.01.2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3, просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права іухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, в порушення вимог закону, не врахував поважності причин його відсутності у спірній квартирі, на які він вказував у своїх поясненнях та на підтвердження яких надав суду письмові докази, яким суд не дав належної правової оцінки. На думку апелянта, суд безпідставно не взяв до уваги його пояснення про неправомірну поведінку позивача та доньки, які створювали йому нестерпні умови для спільного з ними проживання, через що він вимушений був тимчасово залишити своє помешкання, а також письмові докази в підтвердження факту його тривалого перебування впродовж 2013 - 2015 років на стаціонарному лікуванні у зв'язку з наявним у нього важким захворюванням. Апелянт вважає, що суд при вирішенні спору повинен був врахувати практику Європейського cуду та положення Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожній особі право на повагу до її житла, а саме: право займати житло та не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

В судове засідання апеляційного суду усі інші учасники судового розгляду, окрім представника позивача, не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їм судових повісток (а.с.76, 77, 79), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є однокімнатна неприватизована квартира АДРЕСА_1 яка згідно з ордером №58 від 25.04.2005 року (а.с.12) була надана позивачу ОСОБА_4 на сім'ю з трьох чоловік: вона, її чоловік - відповідач ОСОБА_3 та їхня донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17), які зареєстровані в цій квартирі.

Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 01.11.2007 року (а.с.16).

Відповідач ОСОБА_3 є інвалідом 2-ої групи загального захворювання (а.с.42).

Із заключення спеціаліста (а.с.43) та витягів з медичних карт стаціонарного хворого (а.с.36-41) встановлено, що відповідач ОСОБА_3 переніс відкриту форму tbc легень, після лікування якої йому встановлено діагноз: посттуберкульозний пневмофібоз, з приводу лікування якого та супутніх хвороб (інтоксикаційна енцефаломієлополінейропатія, помірний нижній парапарез, спочатку помірне, а пізніше - виражене, порушення функції ходи, ускладнений остеохондроз поперекового відділу хребта, нерізкий стійкий вертебральний синдром, хронічний пієлонефрит ІІ ст. ДГП ІІ ст.) він впродовж 2013 - 2015 років (з 03.12.2013 року по 17.12.2013 року, з 18.12.2013 року по 31.12.2013 року, з 06.03.2014 року по 15.03.2014 року, з 17.03.2014 року по 31.03.2014 року, з 26.12.2014 року по 06.01.2015 року, з 05.05.2015 року по 18.05.2015 року) знаходився на стаціонарному лікуванні у Дрогобицькій міській лікарні №1.

У відповідності до ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У відповідності до ст.72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 10 постанови №2 від 12.04.1985 року (із змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суди при вирішенні даних спорів повинні з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довела факт не проживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі протягом більше як двох років без поважних причин актом працівників комунального підприємства Дрогобицької міської ради «Житлово-експлуатаційне об'єнання» від 26.10.2015 року про відсутність відповідача за місцем проживання з 2013 року та показаннями свідків - мешканців сусідніх квартир, а відповідач не навів суду жодних доказів про те, що йому чинились перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням, і він не звертався у встановленому порядку з цього приводу за захистом своїх інтересів.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки суд в порушення наведених вище норм матеріального права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України не з'ясував причини відсутності відповідача понад встановлені строки у спірному жилому приміщенні, не дав належної оцінки доводам та доказам відповідача на підтвердження поважності причин його відсутності у спірному жилому приміщенні, та доказам позивача, які вона подала на підтвердження свої вимог.

Так, в акті КП «Житлово-експлуатаційне об'єнання» від 26.10.2015 року (а.с.25), який позивач надала суду на підтвердження факту не проживання відповідача в спірній квартирі, зазначено, що зі слів сусідів ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації з 2013 року по час обстеження квартири працівниками КП.

Допитані в судовому засіданні судом першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 підтвердили той факт, що відповідача вони вже більше двох років не бачили, однак, жодній з них не були відомі причини не проживання відповідача в спірній квартирі та про наявність чи відсутність його особистих речей у ній.

Ті обставини, що позивач вносила плату за житлово-комунальні послуги і з нею, як з основним квартиронаймачем, укладались договори з комунальними підприємствами, не мають правового значення для вирішення спору по суті, оскільки доказуванню у даному спорі підлягає факт не проживання особи в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.

Сам по собі той факт, що відповідач в оспорюваний період не звертався до правоохоронних органів та/або до суду із заявами про усунення йому перешкод в користуванні жилим приміщенням не може бути підставою для задоволення вказаного позову.

Таким чином, надані позивачем докази не підтверджують факт не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, а тому висновок суду першої інстанції про доведеність вимог позивача є помилковим.

В судовому засіданні апеляційного суду сторона позивача не заперечила факту існування неприязних відносин між позивачем та відповідачем, які в них склались після розірвання шлюбу, не було спростовано позивачем й тієї обставини, що відповідач протягом тривалого часу впродовж 2013-2015 років знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується наведеними вище письмовими доказами.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач не проживав в спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки з поважних причин, оскільки між сторонами були неприязні відносини, він тривалий час впродовж 2013-2015 років знаходився на стаціонарному лікуванні з приводу наявного у нього тяжкого захворювання, іншого постійного місця проживання, окрім спірної квартири, яку він разом із позивачем отримав на підставі ордеру, як член її сім'ї, відповідач не має, а тому законним і справедливим буде збереження за ним права на користування жилим приміщенням квартири за місцем його реєстрації.

Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини справи та наведені вище вимоги закону, підстав визнавати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1, немає, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 січня 2016 рокускасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.