Справа № 147/330/16-ц
Провадження № 2/147/232/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2016 року Тростянецький районний суд Вінницької області

у складі : головуючого судді Волошина І.А.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Тростянець Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою,

ВСТАНОВИВ:

29.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за борговою розпискою, вказавши, що 02.09.2013 року він позичив відповідачці гроші в сумі 26500грн. Відповідачка в свою чергу підтвердила дану позичку борговою розпискою, яку власноруч написала в присутності двох свідків ОСОБА_4Л, та ОСОБА_5 Згідно розписки ОСОБА_3 зобов`язалась повернути дану суму грошей строком до 31 грудня 2015 року. Відповідач порушуючи умови даної нею розписки, не здійснювала щомісячної виплати боргу, тому у вересні 2015 року позивач предявив ОСОБА_3 усну вимогу щодо повернення боргу, на що відповідачка не реагувала. 17.12.2015 позивачем була направлена відповідачу письмова вимога (претензія) про виплату боргу в сумі 26500грн. Оскільки відповідач добровільно не погашає борг, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки суму боргу 26500грн., крім того 3% річних, що становить 128,00грн. та пені в сумі 940грн, всього заборгованість в розмірі 27568грн. крім того просив стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати.

У судовому засіданні позивач, обгрунтувавши свої доводи, викладені в позовній заяві, та в письмовий поясненнях(а.с.23,24), підтримавши свою позицію, змінив свої позовні вимоги, наполягаючи на стягненні з відповідачки лише основної суми боргу, що становить 26500грн. в решті позовних вимог відмовився. Крім того, просив стягнути понесені ним судові витрати в сумі 551,20грн.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в позові, додатково пояснивши, що вона працювала у позивача продавцем. Коли вона мала йти в декретну відпустку, позивачем, тобто власником магазину, було проведено ревізію, та виявлено недостачу, яку ОСОБА_2 спочатку вимагав повернути відразу, погрожуючи їй, а потім під тиском змусив написати боргову розписку в присутності свого чоловіка ОСОБА_6 та дружини позивача ОСОБА_5 Даних грошей вона не позичала.

Судом було встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини:

02.09.2013 року між сторонами було укладено договір позики. Згідно наданої розписки відповідачка ОСОБА_3 дійсно позичила у ОСОБА_2 гроші в сумі 26500грн.(двадцять шість тисяч пятсот гривень 00 окоп.), які зобов`язалась повернути до 31.12.2015 року, дану розписку відповідачка писала власноручно, в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Розписка датована 02.09.2013 року(а.с.6).

Відповідно до претензії(вимоги) надісланої ОСОБА_3, що підтверджується рекомендованим повідомленням про отримання(а.с.8), позивач дійсно намагався вирішити даний спір в позасудовому порядку, однак добровільно кошти від відповідача не отримав.(а.с.7).

Суд вважає, що між сторонами мають місце правовідносини, що виникли з цивільно-правового зобов`язання повернення грошових коштів за договором позики, що прямо передбачено Цивільним Кодексом України.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ч.2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути продавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зміст ст. 207 ч.1 ЦК України вказує на те, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

На підставі укладеного договору між сторонами виникли грошові зобов`язання.

Цивільним законодавством встановлені загальні умови виконання зобов`язань, відповідно до яких: зобов`язання повинні виконуватися нележним чином згідно умовам договору і вимогам закону (ст.526 ЦК України); якщо в зобов`язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530 ЦК України); не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено в договорі або в законі.

За ст.1050 ЦК України позичальник, який своєчасно не повернув суму позики, зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Згідно ст.625 ч.1 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Прийняте письмове зобовязання ОСОБА_3 не виконала, грошові кошти не повернула. Таким чином відповідачка порушила умови договору, не оспоривши його за безгрошовістю щодо неотримання коштів фактично чи отримання їх у меншій сумі.

За клопотанням сторін на підтвердження вказаних обставин допитані свідки дружина позивача ОСОБА_5 та чоловік відповідачки ОСОБА_4

Зокрема, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що дійсно вона була присутня при укладенні та підписанні даної боргової розписки, ОСОБА_3 отримала гроші в сумі 26000грн. та власноручно написала розписку, тиску на неї не чинили.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що його дружина дійсно працювала продавцем у позивача, при виявленні недостачі під час ревізії, ОСОБА_2 чинив тиск на його дружину, тому вона змушена була написати дану розписку, самих коштів вона не позичала. При написанні розписки він був присутній та ставив свій підпис у ній.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України тягар доказування обставин стосовно непередання грошових коштів за договором позики, покладається на сторону, яка посилається на таку обставину.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК.

Відповідач зазначені обставини показаннями свідка не довів. Допитані свідки перебувають у родинних стосунках із сторонами, а тому не можуть сприйматися судом як щирі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, діє презумпція правомірності правочину, поки протилежне не буде доведено стороною, яка проти цього заперечує.

Отже, суд критично відноситься до показів свідків та тверджень відповідача про те, що на неї чинився тиск, та дані вимоги позивача не відповідають дійсності, оскільки дані пояснення нічим не підтвердженні та покази позивача не спростовані.

Письмова розписка, яка містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів на підставі наведених вище положень Цивільного кодексу України, є належним доказом, що свідчить про укладення договору позики. ОСОБА_7 позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15. У цій же справі Верховний Суд України сказав, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Встановлено, що станом на час розгляду справи відповідач позики в повному обсязі не повернув.

Суд приходить до висновку, що сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору щодо його предмету і строку виконання і даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч.3 ст. 1049 ЦК України).

Таким чином, підтверджено, що відповідачкою прийняте зобов`язання не виконано, тим самим вона порушила вимоги ч.1 ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, тому звернення до суду позивача з даними вимогами є обгрунтованим, змінені позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним при поданні позовної заяви, що складаються з судового збору в сумі 551,20грн.

Керуючись ст.ст.525,526,611,625 ЦК України, ст.ст.10,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2 суму боргу-26500грн.(двадцять шість тисяч п`ятсот гривень 00коп).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати в сумі 551грн.20коп.(пятсот пятдесят одна гривня 20коп.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя