У х в а л а

іменем україни

21 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кадєтова О.В.,

Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилався на те, що у грудні 2013 року між ним та ОСОБА_3 укладений нотаріально посвідчений договір позики, на підставі якого він передав останній грошові кошти в розмірі 88 000 грн, які вона зобов'язалась повернути в строк до 26 січня 2014 року. ОСОБА_2 вважав, що стягненню з ОСОБА_3 підлягає сума боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 153 736 грн, 3 % річних за прострочення погашення грошового зобов'язання в розмірі 3 759 грн 60 коп. та відсотків за користування грошовими коштами, які станом на 01 липня 2015 року складають 20 120 грн 29 коп., а також витрати зі сплаті судового збору.

У добровільному порядку повернути гроші ОСОБА_3 категорично відмовлялась, що змусило ОСОБА_2 звернутись до суду із даним позовом.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 17 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року,позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 153 736 грн; 3 % річних за прострочення погашення грошового зобов'язання в розмірі 3 759 грн 60 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про зміну оскаржуваних рішень судів в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 26 грудня 2013 року між сторонами укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В. за реєстровим № 2093, відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 88 000 грн, а відповідач зобов'язалась повернути позику не пізніше 26 січня 2014 року.

Проте ОСОБА_3 порушила умови договору позики від 26 грудня 2013 року, оскільки не повернула позичені гроші у встановлені договором строк і порядок повернення, в зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Відповідно до п. 1.2 договору, позика надається на безпроцентній основі, у зв'язку з чим проценти за користування позикою не встановлюються.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що згідно із п. 1.2 договору позики, він є безпроцентним, обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами.

Посилання заявника на постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14, в якій зазначено, що до правовідносин фізичних осіб, які виникли з надання позики, підлягає застосуванню стаття 1048 ЦК України, тому у разі, якщо договором позики не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики (не встановлена безоплатність договору позики), вимоги позикодавця про стягнення процентів від суми позики є правомірними і їх розмір у такому разі повинен визначатись на рівні облікової ставки Національного банку України, колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не приймаються, оскільки у справі, яка переглядається, сторонами визначено безоплатність договору позики.

В іншій частині правильність рішення судів попередніх інстанцій колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не перевіряється, оскільки сторонами не оскаржувалися.

Доводи касаційної скарги висновків судів в оскаржуваній частині не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами за договором позики залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: О.В. Кадєтова

С.О.Карпенко