АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/824/16 Справа № 199/5098/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Пищида М.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Пищиди М.М.,

суддів - Осіяна О.М., Черненкової Л.А.

при секретарі - Гасановій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільнусправу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з указаною позовною заявою, посилаючись на те, що 15.09.2006 року, 21.09.2006 року, 10.10.2006 року, 25.10.2006 року, 09.11.2006 року, 16.11.2006 року, 14.12.2006 року, 26.12.2006 року між ним та ОСОБА_2 укладені договори позики, відповідно до яких відповідач взяв у нього грошові кошти в розмірі 484800,00 грн.

03.11.2006 року між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 464500,00 грн.

Згідно з договором про відступлення права вимоги від 15.12.2006 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, первісний кредитор ОСОБА_4 передав, а новий кредитом ОСОБА_3 прийняв право вимоги боргу до ОСОБА_2 за розпискою, складеною ним власноручно 03.11.2006 року про отримання у борг від ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 464500,00 грн.

Оскільки відповідач борг не повернув, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 за договорами позики суму боргу з урахуванням індексу інфляції 3237113,00 грн., та 3% річних у сумі 227832,00 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,- задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики в розмірі 949300 гривень, а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 3654 гривні, а всього 952954 (дев'ятсот п'ятдесят дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят чотири) гривні.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмови у позові.

Розглянувши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог колегія суддів не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду.

Судом встановлено, що між сторонами були укладені договори позики від 15.09.2006 року, 21.09.2006 року, 10.10.2006 року, 25.10.2006 року, 09.11.2006 року, 16.11.2006 року, 14.12.2006 року, 26.12.2006 року, відповідно до якого відповідач взяв в борг у позивача 484800,00 грн., що підтверджується розписками відповідача.

Розпискою від 03.11.2006 року відповідач отримав у ОСОБА_4 в борг грошові кошти в сумі 464500,00 грн.

Згідно з договором про відступлення права вимоги від 15.12.2006 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, первісний кредитор ОСОБА_4 передав, а новий кредитор ОСОБА_3 прийняв право вимоги боргу до ОСОБА_2 за розпискою, складеною ним власноручно 03.11.2006 року про отримання у борг від ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 464500,00 грн.

Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначених договорів позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 астиною

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив із того, що частка в статутному фонді господарського товариства не є спільною власністю подружжя, корпоративні права ОСОБА_5 належать виключно йому, тому він мав право розпоряджання ними без згоди дружини, і дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання укладеного договору дарування недійсним.

Така позиція суду першої інстанції правильна, виходячи з наступного.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст.209, 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 17 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: