Єдиний унікальний номер 725/6039/15-ц
Номер провадження 2/725/1331/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарях Томко І.Д., Пірог Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що є одинокою, проживає одна, оскільки її діти від'їхали закордон.

Також вказувала, що у звязку із тим, що вона є людиною похилого віку, часто хворіє і потребує стороннього догляду, вона попередньо домовилась із своєю онукою ОСОБА_4 про те, що остання буде її доглядати, забезпечувати харчуванням, утримувати квартиру в належному стані, на що ОСОБА_4 (ОСОБА_2В.) погодилась. При цьому, вказала, що буде здійснювати за нею догляд, а вона в свою чергу має відписати їй ? частку належної їй на праві власності квартири №2, яка розташована в будинку № 22 по вулиці Кишинівській в м. Чернівці.

В подальшому, погодившись на таку пропозицію, вона 5 листопада 2013 року, бажаючи укласти з відповідачем ОСОБА_4 договір довічного утримання, помилково уклала договір дарування належної їй квартири. Крім того, зазначала, що у нотаріальній конторі тексту договору не читала, так як вважала, що в ньому зазначені права і обов'язки, про які вони із відповідачем попередньо домовились.

Разом з тим, після того, як через деякий час після укладення договору, ОСОБА_4 та її чоловік почали виганяти її з квартири у сарай, вказуючи на те, що вона в даній квартирі ніхто та квартира належить відповідачу на праві власності, вона в подальшому дізналась, що в укладеному між ними договорі нічого не зазначено про догляд, та за його умовами вона втратила право власності на квартиру.

Крім того, також вказувала про те, що 26 жовтня 2015 року з метою зясування щодо належності їй на праві власності квартири, вона звернулась до Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції в Чернівецькій області, де їй повідомили, що в новому реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про належність їй ? частки вищезазначеної квартири.

На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми матеріального права, зокрема ст. 229 ЦК України, просила визнати договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та відповідачем, який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_3, недійсним. Також зазначала, що строк оскарження укладеного договору вона пропустила з поважних причин, так як копію спірного договору не отримувала, а дізналася про справжню його природу лише у 2015 .

В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що у 2013 році вона мала перелом руки і ноги та тривалий час не могла самостійно пересуватися й відповідно звернулася по допомогу до своєї онуки, попросивши приглянути за нею. За надану відповідачем послугу віддавала їй свою пенсію. Також вказувала на те, що на пропозицію відповідачки між нею та відповідачем укладено договір, за умовами якого вона вважала, що відповідач бере на себе обовязок здійснювати за нею догляд до її смерті, а вона в свою чергу відчужує належну їй частку квартири. При цьому вказала, що укладаючи спірний договір вважала, що укладає саме договір довічного утримання. Однак, через деякий час після того, як відповідачка вселилася до квартири, вона та її чоловік почали погано до неї ставитися та виганяти з квартири жити до сараю, почали створювати їй нелюдські умови для проживання, забороняли користуватися ванною. Просила суд задовольнити позовні вимоги з тих підстав, що наміру укладати договір дарування вона не мала й відповідно помилилася щодо його істотних умов.

Представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав та суду пояснив, що укладаючи спірний договір дарування позивачка враховуючи її вік та стан здоровя помилилася щодо його дійсної природи, оскільки вважала, що укладає саме договір довічного утримання та наміру укладати договір дарування та відчувати єдине належне їй на праві власності житло вона не мала. Крім того, про те, що між сторонами мав бути укладений саме договір довічного утримання також свідчить й те, що позивач після його укладення фактично залишилася проживати у квартирі й відповідно деякий час вважала, що уклала саме договір довічного утримання. Про те, що між сторонами в дійсності був укладений договір дарування вона дізналася лише після того, як відповідачка та її чоловік почали виганяти її з квартири та погано ставитися до неї. Посилаючись на те, що спірний договір дарування укладено позивачем під впливом помилки, просив визнати його недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та пояснила, що до позивача ОСОБА_1 приходила один раз. Саме позивачем було запропоновано укласти договір дарування й відповідно між ними будь-яких домовленостей з приводу здійснення догляду та утримання не було, оскілки вона через свій скрутний матеріальний стан та перебування в стані вагітності надавати позивачу допомоги можливості не мала. Крім того, після укладення договору нотаріусом було роз'яснено його зміст та наслідки й відповідно позивачка розуміла, що укладає саме договір дарування та мала бажання на його укладення. Також вказала про те, що після укладення спірного договору вона переїхала проживати до спірної квартири, переоформила усі рахунки та здійснює сплату комунальних послуг, проти чого позивач не заперечувала. Просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав, й відповідно вказав на те, що укладаючи спірний договір дарування позивачкою не надано суду доказів щодо того, що вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, й відповідно при його укладенні вона у повному обсязі розуміла правову природу договору, у звязку з чим на момент укладення вказаного договору усі його істотні умови було передбачено, зясовано та перевірено вільну волю дарувальника, яка погодилася зі всіма істотними умовами договору. Крім того, зазначив що спірний договір дарування квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування, їм було розяснено усі наслідки підписання такого договору . Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Також в ході розгляду справи подав заяву про застосування до вимог позивача наслідки пропуску строку позовної давності.

Представник ОСОБА_7 позовні вимоги не визнав в повному обсязі й відповідно просив в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні оспорюваного договору дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Суд, заслухавши покази сторін, пояснення їх представників, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому Цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що 5 листопада 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір дарування (далі Договір), який був посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 1969 (а.с 91).

Зокрема, як убачається з п. 1 договору, дарувальник ОСОБА_1 передає безоплатно у власність (дарує) обдаровуваній, а обдаровувана приймає у власність ( в дар) ? частку квартири під номером 2, розташовану в житловому будинку під номером 22 по вулиці Кишинівській в місті Чернівці.

Згідно п. 7 Договору, друвальниця та обдаровувана підтверджують, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного,удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні.

Крім того, у п. 8 Договору визначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальниця не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Також умовами договору визначено, що право власності на ? частку квартири, що є предметом цього договору виникає у обдаровуваної з моменту прийняття обдаровуваною від дарувальниці дарунку (частки квартири), у відповідності до статті 722 Цивільного кодексу України. Отримання примірника цього договору обдаровуваною свідчить про те, що дарунок прийнятий (п. 9 договору).

Відповідно до п. 12 договору сторони стверджують, що вільно володіють українською мовою, не обмежені укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, а згідно п. 14 договору - право власності на одну другу частку квартири у обдаровуваної виникає з дня державної реєстрації права в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, яке здійснюється одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору.

Також, у п. 15 Договору визначено, що сторони стверджують, що зміст цього договору, зміст зазначених у п. 10 зрозумілий, питань, які залишилися б нез'ясованими для них, немає.

Крім того, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 26.10.2015 року відносно ОСОБА_1 відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с. 6).

З довідки за вих. № 280/01-16 від 12 червня 2015 року, виданої ОСОБА_3, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, убачається, що 05.11.2013 року позивач ОСОБА_1 подарувала ? частку належної їй квартири під номером 2, що знаходиться в будинку під номером 22 по вул. Кишинівській в м. Чернівці, ОСОБА_4, що посвідчено Договором дарування від 05 листопада 2013 року (а.с. 7).

Відповідно до листа, адресованого на адресу суду за вих. №39/01-16 від 15 лютого 2016 року ОСОБА_3, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу, вказала на те, що 5 листопада 2013 року нею посвідчено договір дарування ? частки квартири під номером 2, розташованої в будинку під номером 22 по вул. Кишинівській в м. Чернівці, від імені ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_4 В договорі зазначено, що сторони діяли добровільно і перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміли значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин. Крім того, нотаріусом було попередньо роз'яснено Дарувальниці за договором, ОСОБА_1, про поняття, зміст та наслідки договору дарування, що закріплені в договорі, зокрема п.п. 7, 8, 12 (а.с. 73).

Зокрема, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, позивачка вказувала на те, що оспорюваний нею договір дарування частини спірної квартири є вчиненим під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки згідно із досягнутою домовленістю з відповідачкою, остання мала здійснювати догляд за нею. Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 не виконувала досягнутих домовленостей щодо її догляду та забезпечення й відповідно після вселення до квартири змінила своє ставлення до неї, почала вигоняти з квартири в сарай, у звязку із чим вона звернулася до нотаріуса з приводу зясування дійсної природи договору та їй було повідомлено, що спірний договір не стосується довічного утримання, а є договором дарування. Однак, оспорюваний правочин не відповідає її інтересам, та якщо б вона розуміла, що укладає саме договір дарування, то такий договір не був би укладений, так як іншого житла вона нема й дарувати єдине житло сторонній особі та залишатися без місця проживання і майна наміру не мала. Посилаючись на те, що вона з огляду на її похилий вік, незадовільний стан здоров'я, вона помилялася щодо правової природи правочину та вважала спірний договір договором довічного утримання й відповідно укладаючи договір, не мала на меті відчуження на користь відповідача нерухомого майна, яке є її єдиним житлом, просила визнати його недійсним.

Так, частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Таким чином, виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При цьому, враховуючи вищевикладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України,зокрема в постанові по справі №6-63цс16 від 16 березня 2016 року.

При цьому, судом в ході розгляду справи встановлено, що після укладення оспорюваного договору позивачка продовжувала проживати у спірній квартирі, що не оспорється відповідачем й відповідно свідчить про те, що передача квартири фактично не відбулася та підтверджує наявність реальних намірів у позивача саме на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. До того ж, зважаючи на вказане, суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ, який би беззаперечно стверджував про фактичну передачу майна за договором, переоформлення відповідачем особових рахунків та подальшу сплату комунальних послуг.

Також судом встановлено й те, що частка спірної квартира була єдиним житлом позивача, яка в силу свого похилого віку, 86 років, та за станом здоровя, зважаючи на наявність онкологічного захворювання, як вказувала позивач, та відповідачем не спростовано таких доводів позивача в частині наявності у неї онкологічного захворювання, потребувала стороннього догляду.

При цьому, доводи відповідачки про те, що вона на час укладення спірного договору перебувала в стані вагітності й відповідно не працювала, а також на її утриманні перебувала неповнолітня дитина, а також вона перебувала в процесу розірвання шлюбу з колишнім чоловіком, й відповідна за своїм матеріальним станом не мала можливості надавати позивачу матеріальної допомоги та здійснювати її догляд і утримання, про що позивачці було достеменно відомо й відповідно укладаючи спірний договір вона розуміла, що укладає саме договір дарування, а не довічного утримання та її волевиявлення на укладення даного договору було вільним, судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи не спростовують пояснень позивача про те, що вона через свій похилий вік, а також стан здоровя помилилася в дійсній природі спірного правочину та вважає, що укладає саме договір довічного утримання. Крім того, про те, що нею укладено саме договір довічного утримання вона також розуміла через те, що у спірній квартирі вона залишилася проживати і проживає по даний час, та саме з того часу як відповідач почала їй погрожувати у виселенні та повідомила, що є власником квартири, вона в нотаріальній конторі дізналася про те, що нею укладено саме договір дарування, бажання укладати який вона не мала, а отже не розуміла, що вчиняє договір дарування, а не договір довічного утримання.

За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить до висновку про відсутність у позивача під час укладення спірного договору дарування волевиявлення не безоплатну передачу майна у власність відповідачки. Крім того, передача майна за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Також, свідченням того, що позивач помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором, оскільки вважала такий правочин договором довічного утримання, є те, що фактична передача майна за договором не відбулася.

Крім того, судом враховано те, що позивач є особою похилого віку 86 років, хотіла отримати від відповідача догляд та необхідну допомогу і не мала наміру дарувати свою частку квартири сторонній людині, продовжувала проживати у спірному будинку.

Таким чином, суд вважає, що позивачем допущено помилку при укладенні спірного договору.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, в судовому засіданні здобуто належні та допустимі докази, які б вказували на те, що одна із сторін оспорюваного договору при його укладенні помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому позов підлягає задоволенню.

Щодо доводів відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позивачем строку позовної давності на звернення з позовом до суду, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України визначено, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, вказуючи на пропуск позивачем строку позовної давності, відповідач посилається на те, що спірний договір укладено у листопаді 2013 року й відповідно після його укладення обов`язки по утриманню квартири перешли до неї, про що позивачу було відомо, що свідчить про те, що позивач ще у 2013 році знала про те, що за спірним договором відчужила квартиру, а також віддала від квартири ключі, однак з позовом звернулася у 2015 році й відповідно пропустила визначений законом річний строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, позовна давність в один рік стосується саме вимог в частині розірвання договору дарування, а не вимог про визнання договору недійсним, а тому посилання відповідача про наявність підстав для застосування судом строків пропуску позовної давності до даних спірних правовідносин, а саме щодо обраного позивачем способу захисту як визнання договору дарування недійсним, до яких згідно вимог ст. 257ЦПК України встановлюється загальна позовна давність в три роки, є безпідставними.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 229, 256, 258, 261 ЦК України, ст.ст. 3,4, 10, 11, 16, 57, 58, 60, 61, 64, 88, 158, 218, 294 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати договір дарування від 05 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, що посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 1969 , недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало