Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

ПоповичО.В., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - садівниче товариство «Будівельник», про визнання частково недійсним державного акта на право приватної власності на землю, визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 25 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним державного акта на право приватної власності на землю, визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 із 08 липня 1989 року по 11 листопада 2007 року.

У 1989 році в садівничому товаристві «Будівельник» на ім'я відповідача була надана земельна ділянка НОМЕР_1 загальною площею 0,1088 га для ведення садівництва. У 2000 році відповідач на своє ім'я приватизував цю земельну ділянку, отримав державний акт 16 травня 2000 року на право приватної власності на землю НОМЕР_2. 24 березня 2010 року на цю земельну ділянку було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_3 нового зразка, кадастровий номер НОМЕР_4, розміром 0,1088 га для ведення садівництва. На цій земельній ділянці в період шлюбу в 1991 році був збудований садовий будинок, загальною площею 49,1 кв. м, житловою площею 37,8 кв.м, та господарські споруди.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2014 року за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину садового будинку та господарських споруд, розташованого на земельній ділянці НОМЕР_1 розміром 0,1088 га, наданої для ведення садівництва в садівничому товаристві «Будівельник», яка належить на праві власності ОСОБА_4 Рішення набуло законної сили. Відповідно до ст. 120 ЗК України, та ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала будівлю та господарські споруди, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення. Таким чином, вона як власник Ѕ частини садового будинку та господарських споруд має право на Ѕ частину земельної ділянки під ним.

З огляду на зазначене, ОСОБА_3 просила визнати частково недійсним державний акт на земельну ділянку розміром 0,1088 га, надану для ведення садівництва, виданий на ім'я ОСОБА_4 та провести поділ земельної ділянки і визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 25 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі із 08 липня 1989 року по 11 листопада 2007 року.

У 1989 році в садівничому товаристві «Будівельник» на ім'я відповідача була надана земельна ділянка НОМЕР_1 загальною площею 0,1088 га для ведення садівництва. У 2000 році відповідач на своє ім'я приватизував цю земельну ділянку, отримав державний акт 16 травня 2000 року на право приватної власності на землю НОМЕР_2. 24 березня 2010 року на цю земельну ділянку було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_3 нового зразка, кадастровий номер НОМЕР_4, розміром 0,1088 га для ведення садівництва.

На цій земельній ділянці в період шлюбу в 1991 році був збудований садовий будинок, загальною площею 49,1 кв. м, житловою площею 37,8 кв.м, та господарські споруди.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2014 року за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину садового будинку та господарських споруд, розташованого на земельній ділянці НОМЕР_1 розміром 0,1088 га, наданої для ведення садівництва в садівничому товаристві «Будівельник», яка належить на праві власності ОСОБА_4 У визнанні права власності на Ѕ частку вказаної земельної ділянки ОСОБА_3 відмовлено за пропуском строку позовної давності за такими вимогами.

04 листопада 2014 року апеляційний суд змінив рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2014 року у частині правового обґрунтування вирішення позову щодо земельної ділянки, відмовляючи у якому виходив із того, що ОСОБА_3 оспорила факт одноосібної приватизації спірної земельної ділянки чоловіком у 2000 році, а вимог щодо поділу землі як майна подружжя у зв'язку із будівництвом у шлюбі на цій земельній ділянці садового будинку не заявляла.

У позові, що переглядається, ОСОБА_3 поставила питання про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки в розмірі частки права власності у спільному майні - будинку, який поділено між нею та відповідачем як об'єкт спільної сумісної власності подружжя (змінила спосіб захисту порушеного права на землю).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірна земельна ділянка не є предметом спільної власності подружжя, а є особистою власністю відповідача, оскільки набута ним у порядку реалізації права на приватизацію.

Із такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1990 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-66цс12 від 11 червня 2012 року).

Такі ж норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постанові № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

На підставі наведених норм закону у кожного із подружжя, що має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, що судами не враховано внаслідок неправильного застосування норм матеріального закону.

Характер спірних правовідносин із нормою, що їх регулює, встановлено судами неправильно, не дано обставинам справи належної правової оцінки, а тому висновки про те, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_4, передчасні.

Враховуючи викладене, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 25 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович

В.О. Савченко