Справа № 339/493/15-ц
Провадження № 22-ц/779/833/2016
Головуючий у 1 інстанції Сметанюк В. Б.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Проскурніцького П.І., Ясеновенко Л.В.

секретаря Драганчук У.М.

з участю апелянта ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3; третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, територіальної громади с. Тисів Болехівської міської ради, треті особи на стороні відповідачів без самостійних вимог: Долинська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, ОСОБА_9, неповнолітні ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в особі їх законного представника ОСОБА_4, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8, територіальної громади с. Тисів Болехівської міської ради, треті особи на стороні відповідачів без самостійних вимог: Долинська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, ОСОБА_9, неповнолітні ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в особі їх законного представника ОСОБА_4, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, визнання права власності на спадкове майно.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що суд в оскаржуваному рішенні не навів жодної підстави, з якої він визнав проживання його матері ОСОБА_10 у нього як «тимчасове перебування». При цьому суд не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 про те, що його мама ОСОБА_10 проживала в нього протягом двох місяців, та те, що жоден із свідків не говорив про тимчасовість перебування, а йшла мова виключно про проживання. Також суд не взяв до уваги його пояснення про зміну місця проживання своєї матері ОСОБА_10 через похилий вік і відсутність належного догляду, про конкретні кроки і дії самої ОСОБА_10, які підтверджували її намір змінити місце проживання.

Апелянт зазначає, що суд не дав належної правової оцінки документам, які стали підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.11.2015 року, зокрема довідці сільської ради с. Тисів Болехівської міської ради №1381 від 26.10.2015 року, яка не може вважатися правовстановлюючим документом. При цьому суд взяв до уваги формальну приналежність будинку ОСОБА_17, оскільки він був зареєстрований за вказаною адресою. Однак така позиція суду суперечить положенням ст. 33 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Крім того, апелянт стверджує, що суд неправильно виклав пояснення свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_18 та всупереч вимогам закону щодо ухвалення рішення на підставі доказів, які були досліджені в судовому засіданні, в рішенні зіслався на пояснення свідка ОСОБА_19, яка в жодному судовому засіданні участі не брала і пояснень суду не давала.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судовому засіданні вважала доводи апеляційної скарги обґрунтованими, а рішення суду незаконним, оскільки таке позбавляє її батька, позивача в справі, права на успадкування будинку після смерті його матері. Ще за життя дідуся по батьковій лінії вона разом з дітьми поселились жити в спірний будинок і проживають там по даний час. Іншого житла у них немає.

Відповідачі та третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_9 в засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, його представника, третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що батьками позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_8 є померлі ОСОБА_10 та ОСОБА_17

Спірний жилий будинок по вул. Грушевського 75 в с. Тисів Болехівської міської ради був побудований їх дідом і бабою (батьками їхньої матері ОСОБА_10) в 30-х роках минулого століття. Після смерті діда і баби у ньому залишилася проживати мати сторін ОСОБА_10 із батьком ОСОБА_17 У шлюбі у них народилося троє дітей ОСОБА_18, ОСОБА_8 та ОСОБА_2

21.04.2012 року ОСОБА_10 померла, залишивши заповіт від 18.03.2011 року, відповідно до якого все належне їй майно вона в рівних долях заповіла ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (а.с. 8). Однак, жодний із спадкоємців, в тому числі і за заповітом із заявою про прийняття спадщини до органів нотаріату у встановлений законом термін не звертався. Не зверталися спадкоємці також і до суду із заявами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Тільки, 22.12.2015 року після подання в суд позовної заяви ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_10

Постановою від 22.12.2015 року державним нотаріусом відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в с. Тисів, вул. Грушевського, 75, оскільки ним пропущений строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10, яка померла 21.04.2012 року.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано суду належних доказів, що домоволодіння, яке знаходиться по вул. Грушевського, 75 в с. Тисів Болехівської міської ради Івано-Франківської області, не належало ОСОБА_17 після смерті ОСОБА_10; що ОСОБА_8, якому видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.11.2015 року, не мав права на спадкування; порушень у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину, а тому відсутні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Інші заявлені позовні вимоги є похідними, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом установлено та вбачається з матеріалів справи, а саме із довідки від 22.10.2015 року №1362, виданої виконкомом Тисівської сільської ради (а.с. 9), та погосподарської книги (а.с. 64-66), що ОСОБА_10, мати сторін ОСОБА_10, була прописана і проживала до дня смерті у власному будинку по вул. Грушевського, 75 в с. Тисів Болехівської міської ради. Також в даному будинку проживав і був прописаний її чоловік ОСОБА_17

Оскільки спадкоємці за заповітом після смерті ОСОБА_10 у встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини до органів нотаріату не зверталися, то спадщину за законом прийняв її чоловік ОСОБА_17, оскільки на день смерті він був зареєстрований та проживав із спадкодавцем.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов правильно, адже приписами ч. 3 ст. 1268 ЦК України установлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Доводи апелянта про те, що його батьки хоч і були в шлюбі, однак проживали окремо, зокрема мама проживала в будинку домоволодіння по вул. Грушевського,75 в с. Тисів, а батько в літній кухні, нічим не підтверджені. Літня кухня не є житловим будинком, а господарською спорудою.

Твердження апелянта про те, що за два місяці до дня смерті мами, він забрав її до себе на проживання, оскільки остання потребувала догляду, відтак за власні кошти провів її похорони, були предметом дослідження суду першої інстанції і такі на суть вирішення спору не впливають.

Судом також установлено, що згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_17 помер 17.02.2015 року (а.с. 70).

За життя, а саме 25.11.2008 року ОСОБА_17 склав заповіт, згідно якого все своє майно заповів ОСОБА_8 (а.с. 7).

На підставі зазначеного заповіту 03.11.2015 року ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння, що знаходиться по вул. Грушевського, 75 в с. Тисів Болехівської міської ради Івано-Франківської області (а.с. 11). Згідно даного свідоцтва спадкове майно належить спадкодавцю ОСОБА_17 на підставі записів у погосподарській книзі №4 за 2011-2015 року, що стверджується довідкою про право власності, виданою Тисівською сільською радою №1381 від 26.10.2015 року.

Суд першої інстанції, оцінивши такі докази та правильно застосувавши норми матеріального права, а саме положення ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1222, 1223, 1268, 1270, 1272 ЦК України, вірно дійшов висновку про те, що ОСОБА_17 як власник домоволодіння №75 по вул. Грушевського, 75 в с. Тисів Болехівської міської ради у встановленому законом порядку розпорядився своїм майном на випадок смерті в користь ОСОБА_8, який прийняв спадкове майно, оформивши на нього право власності. Відтак, відсутніми є підстави для визнання оспорюваного свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання за ОСОБА_2 права власності на спадкове майно.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки документам, які стали підставою для видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.11.2015 року, зокрема довідці сільської ради с. Тисів Болехівської міської ради №1381 від 26.10.2015 року, яка не може вважатися правовстановлюючим документом, не заслуговують на увагу, оскільки як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у листі від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ОСОБА_11 депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться в основному до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апелянтом не наведено доводів та не надано доказів, які б давали підставу для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано, висновки суду є правильними, оскільки відповідають обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Проскурніцький П.І.

ОСОБА_20