Провадження № 2/522/2527/16

09 червня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Бойчука А.Ю.
при секретарі Скибінській Є.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» про захист прав споживачів фінансових послуг та стягнення грошових коштів, -
Також ОСОБА_1 вказує, що він виконав умови вищевказаного договору належним чином, перечисливши на рахунок ПАТ КБ «Порто-Франко» вищевказані кошти. Однак, ПАТ АБ «Порто-Франко», в свою чергу, на офіційну вимогу позивача від 03 лютого 2015 року не повернув вищевказані кошти, що стало приводом для звернення до суду з дійсним позовом.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 у судове засідання не зявився. Але подав до суду письмову заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, та зазначив що і він, і позивач позовні вимоги підтримують та просять задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача ПАТ АБ «Порто-Франко» у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Тобто, враховуючи неявку представника відповідача за даною цивільною справою, а також наявність відповідної заяви представника позивача про розгляд справи за його відсутності, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку.
Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Позивач належним чином виконав умови вищевказаного договору, перечисливши на рахунок ПАТ КБ «Порто-Франко» грошові кошти у розмірі 33 000 дол. США.
Відповідно до п. 2.3 договору позивач має право достроково отримати вклад, не обтяжений заставою в силу Договору чи закону.
Згідно п. 3.2.3 договору ПАТ КБ «Порто-Франко» зобовязаний видати готівкою вкладнику вклад з нарахованими процентами по закінченню терміну дії Договору, чи першій вимозі вкладника з виконанням вимог п. 2.2.1, п. 3.1.4, п. 3.1.5 Договору.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 03 лютого 2015 року направив відповідачу заяву про отримання 33 000 дол. США та нарахованих процентів. Проте, позивачу було відмовлено у видачі коштів, з посиланням на неплатоспроможність банку.
Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти на майно банку.
Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 30.01.2015 № 67 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНОГО БАНКУ «ПОРТО - ФРАНКО» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд гарантування) прийнято рішення від 30.01.2015 №19 «Про початок процедури ліквідації АБ «ПОРТО - ФРАНКО». Оголошено про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку та початок процедури ліквідації АБ «ПОРТО-ФРАНКО» строком на 1 рік з 30.01.2015 по 29.01.2016 включно.
Згідно матеріалів справи встановлено, що термін закінчення дії Договору 30.10.2014р. тобто до введення тимчасової адміністрації.
Позивач 03 лютого 2015 року, звернувся до ПАТ АБ «Порто-франко» з заявою про повернення грошових коштів на рахунку у розмірі 33 000 дол. США, та сплату відповідних відсотків за користування даними коштами.
Враховуючи вищевикладені норми, та зважаючи на те, що внесок, який перебуває на вищезазначеному рахунку у відповідача, належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, він має право вимагати від відповідача повернення вказаних грошових коштів, що відповідає ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 1066 ЦК України, тому вищевказана сума вкладу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Ч. 1 ст. 1075 ЦК України встановлено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.
Таким чином, судом встановлено, що в порушення вищевикладених норм та п. 3.2.3 договору відповідач не повернув грошові кошти в розмірі 33 000 дол. США, наявні на рахунку ОСОБА_1
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей закон регулює, зокрема, відносини між споживачами послуг та надавачами послуг різних форм власності.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).
Таким чином, суд вважає, що послуги відповідача по відкриттю та веденню поточного рахунку ОСОБА_1 є споживчими фінансовими послугами та на них поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Таким чином, у зв'язку із наявним простроченням відповідача по виплаті позивачу грошових коштів з поточного рахунку, відповідач повинен сплатити позивачу також неустойку в розмірі трьох відсотків від суми заборгованості за кожен день прострочення сплати процентів.
Отже, загальний розмір пені у розмірі 3% за кожен день прострочення виплати коштів з поточного рахунку становить 256 353,72 дол. США.
Суд вважає вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь моральної шкоди необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відшкодування такої шкоди по даній категорії законом не передбачена.
Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
У звязку з несплатою позивачем судового збору на підставі п. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України вирішив стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 3654, 00 грн.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Що стосується відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень, то суд вважає, що ці вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають на підставі нижченаведеного.
Згідно з розясненнями, наданими в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а саме, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, а також у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Статтею 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України у п.п.3,5 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Позивач у позові посилається на те, що внаслідок протиправних дій відповідача та його відмови від виплати належних позивачу грошових коштів, внаслідок чого позивач відчував і продовжує відчувати душевні страждання, оскільки позбавляють його та його родину засобів для існування, примушують позичати гроші під великі відсотки, змушують відмовляти собі у необхідних речах, порушують звичайний уклад життя. При цьому, вказана моральна шкода не підтверджена ніякими належними доказами та її розмір нічим необґрунтований.
Суд не вбачає ознак наявності спричинення моральної шкоди передбачених ст. 23 ЦК України, та вважає, що моральна шкода не підлягає стягненню з відповідача, так як не підтверджена належними доказами .
Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст.15, 16, 526, 530, 625, 629, 631, 1066, 1075 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 208-209, 212-215, 218, 224-225 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» про захист прав споживачів фінансових послуг та стягнення грошових коштів - задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя А. Ю. Бойчук