АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Хоменко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів на дітей, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 761/36106/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3625/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Малинников О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на дітей - ОСОБА_10 та ОСОБА_6, 2004 і 2006 року народження, відповідно, щомісячно у розмірі 250 000 грн. на кожного.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 20 років проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За цей час в них народилися двоє дітей. З 2013 року відносини відповідача з дітьми погіршилися та він майже припинив надавати матеріальну допомогу на їх утримання. Зазначала, що джерел доходу не має, а тому вимушена постійно брати гроші в борг для утримання дітей, в той час як сукупна сума доходу відповідача за рік становить 107 824 908 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей - ОСОБА_9 та ОСОБА_6, у розмірі 15 000 грн. щомісяця на кожну дитину з моменту пред'явлення позовної заяви і до досягнення ними повноліття.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, просила рішення скасувати в частині визначеної суми аліментів та ухвалити нове в цій частині, відповідно до позовних вимог.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував всі обставини справи та не повністю дослідив надані докази, а саме що стосується особи платника аліментів та його матеріального стану, а також безпосередньо змоги, відповідно до наданих документів, сплачувати аліменти в тому розмірі, який був вказаний в позові.

Апелянт просить врахувати, її незадовільний стан здоров'я, те що відповідач є дуже заможною людиною та на його утриманні більше не перебуває дітей, а також те, що саме він привчив дітей до багатого образу життя, що не було взято до уваги судом першої інстанції.

Також апелянтом звертається увага на те, що судом не враховано, що діти часто хворіють, мають хронічні захворювання, у зв'язку із якими їм регулярно потрібно лікування, консультації у закордонних лікарів та оздоровлення, відпочинок за кордоном, що тягне за собою великі витрати, які є неспівмірними із задоволеною судом першої інстанції частиною вимог.

Представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

До суду надійшло клопотання представника ОСОБА_8 - ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, яке було розглянуто колегією суддів та у задоволенні якого було відмовлено оскільки на думку колегії суддів причина неявки представника позивача у судове засідання не є поважною.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони протягом 20 років проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них народились діти: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (10 років) та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (8 років), батьком яких є ОСОБА_3, про що зазначено у свідоцтвах про народження дітей, виданих Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського відділу юстиції Дніпропетровської області від С червня 2011 року. (а.с. 13,14).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, дослідивши та оцінивши усі наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та проаналізувавши доводи сторін прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 15 000 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не повно досліджено докази по справі, що призвело до неправильного вирішення питання.

Так, згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянтом не надано доказів та обґрунтувань, які б підтверджували незаконність рішення суду першої інстанції та обґрунтованості свого позову.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідно до листа № 1040 від 06.04.2015 року, підприємство ТОВ «Вініл», учасником якого є відповідач і яке є єдиним джерелом доходу відповідача: «за результатами фінансової звітності 1 кварталу 2015 року має збитки в розмірі 5,2 млн. грн.». Окрім того, відповідно до договору поруки № DNI-22-1029/12 від 14.06.2012 року, відповідач виступає Поручителем за зобов'язанням ТОВ «ВІНІЛ» по кредитному договору № DNI-22-1025/12 від 14.06.2012 року на суму у 5 000 000,00 (п'ять мільйонів) доларів США. На даний момент, у зв'язку з понесенням підприємством збитків, що було зазначено раніше, у підприємства виникла заборгованість за даним зобов'язанням, а тому банк звертається з вимогою про виконання зобов'язань за договором, до Поручителя. Окрім того, в матеріалах справи наявний лист Федеральної служби по нагляду в сфері захисту прав споживачів та благополуччя людини № 01/3820-15-32 від 10.04.2015 року «про заборону ввезення української продукції», в якому зазначено, що продукція ТОВ «ВІНІЛ» не відповідає санітарно-епідеміологічним вимогам по міграції в повітряний простір формальдегіду і стіролу. Таким чином, ТОВ «ВІНІЛ» втрачає ринки збуту продукції, і, відповідно, зменшується розмір доходу підприємства, яке фактично є єдиним джерелом доходу Відповідача.

За довідкою, наданою на вимогу суду про доходи відповідача за 2015 рік відповідач отримав за даний період дивідендів та доходів від надання майна в лізинг на суму 15 000 000 грн.

Щодо даної суми, колегія суддів приймає до уваги обґрунтовані та підтверджені доказами доводи представника відповідача про те, що на даний час вказані доходи не є актуальними в такому розмірі, оскільки відповідачем на даний час договори оренди майна розірвані, що підтверджується відповідними додатковими угодами (том 1, а.с.222-224); дивіденди відповідач також не буде отримувати, що підтверджується відповідною довідкою (том 2 а.с. 36); продукція ТОВ «Вініл», яка була основним джерелом доходів відповідача та в основному спрямовувалася на ринок Російської Федерації потрапила під російські санкції, що підтверджується відповідним листом (том 1, а.с. 179).

Суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку щодо розміру аліментів, враховуючи нинішній матеріальний стан відповідача, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, та правильно роз'яснив сторонам, що згідно ч.1 ст.192 СК розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів не врахував додаткові потреби дітей, у зв'язку із їхніми захворюваннями, необхідністю мати відпочинок за кордоном та інші додаткові витрати, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи викладені норми права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Як вбачається із позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача саме аліменти у твердій грошовій сумі.

Разом з тим, вказані доводи апеляційної скарги відносяться до додаткових витрат на дитину, участь у яких не звільняє того з батьків, який сплачує аліменти.

Так, статтею 185 Сімейного Кодексу України встановлено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді прав щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернено увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

Враховуючи наведене, те що суд розглядає справи тільки в рамках заявлених вимог, а також те, що позивачем не заявлялися вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, як того вимагає апелянт.

Враховуючи викладене, рішення Д Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді