АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/6316/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Ладиченко С.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана його представником ОСОБА_3, на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

У січні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики на суму 23 638 доларів США.

Одночасно з позовною заявою представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на все належне ОСОБА_4 рухоме та нерухоме майно в межах суми 23 638 доларів США.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказував, що на даний момент є підстави вважати, що відповідач може розпорядитися майном, що знаходиться у нього на праві власності та відчужити його на користь інших осіб для ухилення від виконання рішення суду, що в свою чергу ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

В судове засідання позивач та його представник не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегією суддів визнано за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики в розмірі 23 638 доларів США, посилаючись на те, що відповідно до договору позики від 28 серпня 2014 року, укладеного між сторонами, відповідач позичив у позивача 20 000 доларів США із граничним строком повернення до 22 травня 2015 року. Однак після вказаного строку повернення відповідач на неодноразові звернення грошові кошти не повертає, взяті на себе зобов'язання не виконує.

Звертаючись із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просив накласти арешт на все належне ОСОБА_4 рухоме та нерухоме майно в межах суми 23 638 доларів США, посилаючись на те, що на даний час є підстави вважати, що відповідач може розпорядитися майном, що знаходиться у нього на праві власності та відчужити його на користь інших осіб, для ухилення від виконання рішення суду, що в свою чергу ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі від 11.02.2016 року виходив з того, що представником позивача не доведені причини та обставини, які призведуть до неможливості забезпечення виконання в майбутньому рішення суду у даній справі, а тому заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

З висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви про забезпечення позову колегія суддів погоджується.

Згідно зі ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2, загальний розмір заявлених позовних вимог про стягнення грошових коштів становить 23 638 доларів США, проте еквіваленту суми позову в національній валюті України - гривні позивачем не визначено.

Подаючи заяву про забезпечення позову, заявник просив накласти арешт на все нерухоме та рухоме майно відповідача у межах суми позову, визначеної у доларах США, однак заявником не зазначено, на яке саме майно, належне відповідачу на праві власності, необхідно накласти арешт, у зв'язку з чим неможливо визначити співмірність таких заходів із заявленими позивачем вимогами.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки позивачем не зазначено, на яке конкретно визначене майно відповідача позивач просить накласти арешт, та якими доказами підтверджується належність відповідачу на праві власності такого майна.

Крім того, ні в заяві про забезпечення позову, ні в апеляційній скарзі позивача не наведено обставин, за яких можливо дійти висновку, що невжиття заходів у вигляді арешту певного майна може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, постановляючи ухвалу від 11 лютого 2016 року, суд першої інстанції належним чином врахував положення ст. 151-152 ЦПК України, що регулюють питання вжиття заходів забезпечення позову, а також рекомендації та роз'яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотримання норм процесуального законодавства, висновки суду відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий : Судді: