Ухвала

іменем україни

20 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Попович О.В. ,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до підприємства Харківської облспоживспілки «Мереф'янський міський ринок» (далі - ПХО «Мереф'янський міський ринок») про поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 21 жовтня 2005 року його було прийнято на роботу на ПХО «Мереф'янський міський ринок» на посаду директора згідно з наказом від 19 жовтня 2005 року № 77-К за контрактом. Згідно запису в трудовій книжці його було звільнено з займаної посади за ст. 38 КЗпП України на підставі наказу від 19 грудня 2012 року № 28-К, про що він дізнався лише 24 вересня 2013 року, отримавши від відповідача лист, у якому була трудова книжка та наказ від 19 грудня 2012 року № 28-К про звільнення його з займаної посади. Посилаючись на те, що заяву про звільнення за власним бажанням він не подавав, продовжуючи працювати після закінчення строку дії контракту, просив суд визнати наказ про звільнення незаконним та поновити його на роботі на посаді директора ПХО «Мереф'янський міський ринок».

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2013 року позов задоволено. Визнано наказ від 19 грудня 2012 року № 28-к про звільнення ОСОБА_3 з посади директора ПХО «Мереф'янський міський ринок» незаконним. Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді директора ПХО «Мереф'янський міський ринок».

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині поновлення ОСОБА_5 на роботі та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зазначено вважати ОСОБА_5 звільненим з посади директора ПХО «Мереф'янський міський ринок» з 04 вересня 2013 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства «Обласне об'єднання ринків Харківської облспоживспілки».

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, проте його не можна поновити на попередній посаді, оскільки головне підприємство «Обласне об'єднання ринків Харківської облспоживспілки» ліквідовано, а тому підстава звільнення має бути змінена на п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Проте повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що 21 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ПХО «Обласне об'єднання ринків» укладено трудовий договір (контракт) на три роки до 21 жовтня 2008 року, потім укладено новий трудовий договір (контракт) терміном на три роки до 21 жовтня 2011 року та останній контракт укладено з ПХО «Обласне об'єднання ринків» 22 жовтня 2011 року строком на один рік до 22 жовтня 2012 року.

Відповідно до Статуту ПХО «Мереф'янський міський ринок» ОСОБА_3 є засновником підприємства з розміром частки у статутному капіталі 38%.

Згідно з записом в трудовій книжці його було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України згідно з наказом від 19 грудня 2012 року № 28-К, про що він дізнався 24 вересня 2013 року, отримавши лист, у якому була трудова книжка та наказ від 19 грудня 2012 року про його звільнення з займаної посади.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України відбулося з порушенням норм чинного трудового законодавства, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням.

Проте не можна погодитися з висновком апеляційного суду щодо наявності правових підстав для зміни формулювання причини звільнення.

Відповідно до ст. 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.

Проте, вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені положення закону увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України обставини справи з'ясував не повно, не звернув увагу на те, що між ліквідованим підприємством ПХО «Обласне об'єднання ринків» та позивачем укладено контракт, проте позивач працював на посаді директора ПХО «Мереф'янський міський ринок», одним із співзасновників якого було ПХО «Обласне об'єднання ринків»; не перевірив установчі документи ліквідованого підприємства та ПХО «Мереф'янський міський ринок», статус ліквідованого підприємства по відношенню до ПХО «Мереф'янський міський ринок»; не з'ясував, яким чином ліквідація ПХО «Обласне об'єднання ринків» вплинула на діяльність ПХО «Мереф'янський міський ринок» та чи продовжує воно свою діяльність та дійшов передчасного висновку про зміну підстави для звільнення на п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук О.В. Попович Судді: В.І. Амелін