Справа № 496/5387/15-ц
Провадження № 2/496/191/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2016 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Галич О.П.,

при секретарях Ткаченко В.М., Ряднової А.Ю.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Біляївського районного суду Одеської області цивільну справу за позовна заявою ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 (третя особа ОСОБА_5) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого в їхній квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.07.1993 року № 21 виданого Приватизаційним бюро Біляївської міської ради, зареєстрованого в реєстровій книзі, ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_7 є власниками спільної сумісної власності квартири, розташованої в АДРЕСА_2. Вони проживають в квартирі вдвох жінка ОСОБА_1 та чоловік ОСОБА_6. В їхній квартирі прописані крім них дочка ОСОБА_5, зять ОСОБА_3 та онук ОСОБА_8, які з 12 квітня 2001 року не проживають в їх квартирі по теперішній час. В теперішній час вони проживають окремо від них, за адресою с. Нерубайське, вул. Чкалова, 43. Позивачка неодноразово зверталась до зятя ОСОБА_3 з проханням виписатися з квартири, але він на її прохання не реагує.

10 грудня 2015 року від відповідача по справі надійшло заперечення в якому просить відмовити позивачам в задоволенні позову в повному обсязі. Заперечення обґрунтовує тим, що позивачі не врахували той факт, що він не є сторонньою особою, яка начебто зареєстрована в належній позивачам квартирі тимчасово, він є чоловіком їхньої доньки, ОСОБА_5, яка є співвласником квартири, де проживають позивачі. На підставі рішення № 21 від 23 липня 1993 року Приватизаційного бюро Біляївської міської ради, його дружині належить 1/3 частина квартири. З ОСОБА_5 у них 21 серпня 1999 року зареєстровано шлюб, в якому вони знаходяться по теперішній час, від шлюбних відносин 22 квітня 2009 року у них народився син ОСОБА_9, який також зареєстрований за даною адресою. Той факт, що вони сумісно не можуть проживати з батьками дружини в одній квартирі, має свої окремі підстави і ніяк не може підтверджувати те, що відповідач, як законний чоловік своєї дружини та батько свого неповнолітнього сина втратив право проживання на житловій площі, що належить його дружині тим більше, що дружина взагалі не ставить таке питання і таким чином право на сумісне проживання зі своєю сімєю. Відповідач не хоче втрачати сімю із-за батьків дружини. На житлову площу батьків дружини він не претендує. Щодо наданого ОСОБА_2 про не проживання відповідача в зазначеній квартирі, то вважає його недійсним на підставах: не витримана форма самого акту, не вказана дата його складання, не зазначено місце складання акту, акт не має реєстраційного номеру. Відповідач вважає що такий документ не можу сприйматися судом як доказ по справі (а.с. 17-18).

Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити його. Та пояснила суду, що переймається за своє життя так як має побоювання що відповідач може завдати шкоди її здоровю. Зазначила, що має неприязнені відносини з відповідачем, а отже заборонила йому приходить до вказаної квартири.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити його у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив, що поважність причини не проживання у зазначеній квартирі є та обставина, що позивачі не надають йому такої можливості. Позивач ОСОБА_1 постійно втручається в його відносити з дружиною та сином, а тому він вимушений був зі своєї сімє переїхати до бабусі дружини.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти заявленого позову та просив відмовити у його задоволенні.

Третя особа у судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити. Пояснила суду, що вона як співвласниця вказаної квартири, категорично заперечує проти визнання відповідача таким що втратив право користуватися житлом 1/3 частина якого належить їй.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази по справі суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.07.1993 року № 21 виданого Приватизаційним бюро Біляївської міської ради, зареєстрованого в реєстровій книзі за № 2пр стр. 26 р-28, ОСОБА_1, ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_7 є власниками спільної сумісної власності квартири по 1/3 частині на кожного, розташованої в АДРЕСА_2. (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії І-ЖД № 104727 виданого Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області, запис № 36, відповідач ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_5. (а.с. 29).

Згідно свідоцтва про народження серії 1-ЖД № 264365 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Савранського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 30, від шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_5, народився син ОСОБА_8 (а.с. 28).

Згідно довідки виписки з домової книги про склад сімї та реєстрацію № 4101 виданої 10.11.2015 року на зазначеній житловій площі проживають та прописані: ОСОБА_1, ОСОБА_6 (чоловік), ОСОБА_5 (дочка), ОСОБА_3 (зять), ОСОБА_8 (онук), та зазначено дочка, онук та зять з 2001 року не проживають у цій квартирі. (а.с. 3).

Відповідно до акту депутата Нерубайської сільської ради ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_8 за адресою Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське, вул. зелена, 7, кв. 17 не проживають з 12 квітня 2001 року по теперішній час. (а.с. 8).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до положень ЖК до членів сім'ї власника жилого приміщення належать дружина (чоловік) власника житла, його (її) діти і батьки (ч.2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК). Як визначає ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі року як чоловік - член сім'ї третьої особи яка володіє 1/3 частиною вказаної квартири на праві спільної сумісної власності.

Також в судовому засіданні встановлено, що позивачі та відповідач перебувають у конфліктних відносинах, що сторонами не заперечувалось, тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, вказана обставина доказуванню не підлягає.

Припинення відносин з власником житла (квартири) не позбавляє колишніх членів його сімї права користування займаним приміщенням.

Особа, яка вселилася в будинок (квартиру), як член сімї власника цього будинку (квартири), не може бути позбавлена права на користування цим житлом після припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) на підставі правових норм, якими регулюється право власності.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_5 та сином ОСОБА_8 проживають за іншою адресою у звязку з поганими відносинами між сторонами (позивачами та відповідачем).

Суд визнає причину не проживання відповідача в будинку більше року поважною, оскільки це неприязні відношення між членами сімї, та не приймає як підставу для позбавлення права користування житловим приміщенням відповідача, також враховуючи той факт, що третя особа співвласниця квартири заперечує проти вказаного позову.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист права на житло поширюється як на власника квартири (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року) так і на наймача (рішення у справі Larcos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Згідно зі ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Керуючись рішеннями Європейського суду з прав людини, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, ст. ст. 11, 15, 60, 61, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 (третя особа ОСОБА_5) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особам, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Галич О.П.

11 квітня 2016 року