І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 березня 2016 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі
головуючої судді Корнєєвої В.В.
при секретарі Заварзіної Я.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Шахта ім. О.Ф. Засядька», Третя особа - Відділення фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Бердянську Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров"я внаслідок професійного захворювання на виробництві,
Позивач та його представник до суду не з»явилися, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідач - представник Публічного акціонерного товариства «Шахта ім. О.Ф. Засядька» до зали суду не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, надав до суду письмові заперечення проти позову, в яких просив в задоволенні позовних вимог відмовити, вважаючи їх необґрунтованими з посиланням на відсутність у позивача доказів спричинення моральної шкоди та визначення її розміру, оскільки само по собі встановлення МСЕК втрати професійної працездатності не може бути підставою для стягнення на користь позивача моральної шкоди (а.с. 131-133,138).
Третя особа Відділення фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Бердянську Запорізької області в судове засідання не зявився, про дату, місце та час судового розгляду повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 135).
Вивчивши зміст позовної заяви, інші матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) приходить до наступних висновків:
Відповідно до копії трудової книжки позивача на підприємстві відповідача позивач працював починаючи з 15.11.1995 року до 05.05.2006 року (а.с. 124-125).
Судом встановлено, що під час праці на підприємстві відповідача позивач отримав професійне захворювання, що підтверджується актом № 55 розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 29.03.2006 року комісією за формою П-4 та затвердженого головним лікарем Київської райСЕС м.Донецька (а.с.18).
Як вбачається з зазначеного акту № 55 розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 29.03.2006 року причиною виявленого у позивача професійного захворювання є перевищення санітарних норм показателів важкості та напруги праці та вплив незадовільних мікрокліматичних умов на робочому місці (а.с.18).
Згідно висновку МСЕК від 13 квітня 2006 року ( довідка серії ДОН-04 № 016489) за професійним захворюванням ОСОБА_1 було встановлено втрату 50% професійної працездатності з 19.04.2006 року безстроково та його згідно довідки серії ДОН-05 № 144646 від 13 квітня 2006 року було безстроково визнано інвалідом 3 групи ( а.с. 20,21).
Приписами статті 46 Конституції України (254к/96-ВР) закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.
Приписами статті 13 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов"язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни №4 від 31.03.1995р. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено,що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни №4 від 31.03.1995р. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до п.1-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.
Згідно ч.1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року (з наступними змінами) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» з 01 квітня 2001 року.
Згідно з п.п. «е» ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди.
Оскільки втрата працездатності в зв'язку з професійним захворюванням встановлена позивачеві вперше 13.04.2006 року, з цього часу у нього виникло право вимагати відшкодування заподіяної йому моральної шкоди.
Згідно ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом зупинено на 2006 рік дію абзацу четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей), підпункту "е" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34; частини п'ятої статті 47 (в частині знижок та надбавок до розміру страхового внеску) Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".
Законом України від 23.02.2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності» із закону виключені норми (абзацу четвертого статті 1 в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34), які передбачили обов'язок Фонду щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим, які отримали трудове каліцтво, або професійне захворювання.
Разом із тим, з 1 січня 2006 року потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Виходячи зі змісту п.5 Рішення Конституційного суду України від 08.10.2008 року, скасування права застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та профзахворювання, які спричинили втрату працездатності» не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України й ст. 237-1 КЗпП України їм надане право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника підприємства роботодавця або уповноваженого ним органа. Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку й професійного захворювання не суперечить вимогам ст. 22 Конституції України.
Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин, в зв'язку із зміною спеціального закону, не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання в цей період таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, згідно з правилами ст.237-1 КЗпП України повинен відшкодовувати роботодавець, тобто відповідач.
Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання складається з фізичного болю й душевних страждань, які він поніс у зв'язку з ушкодженням здоров'я.
Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.
В п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода,заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Отже, між позивачем і відповідачами виникли цивільно-правові відносини по відшкодуванню моральної шкоди, викликаної ушкодженням здоров'я внаслідок шкідливого впливу умов виробництва при виконанні трудових обов'язків, які трансформувалися з відносин щодо роботи в умовах праці, безпеку якої в порушення закону не забезпечив відповідач .
Згідно медичних документів про лікування ОСОБА_1 (а.с.11-18) вбачається, що позивач систематично звертався до медичних установ з приводу отриманого професійного захворювання, проходив курси амбулаторного та стаціонарного лікування. Вказані факти свідчать про те що стан здоров'я позивача внаслідок професійних захворювань суттєво та беззворотно погіршився.
Таким чином, суд приходить до висновку, що обов'язок щодо відшкодування моральної шкоди позивачеві законом покладено на підприємство відповідача, де працював ОСОБА_1 Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров'я ОСОБА_1 і наявність у нього професійного захворювання відбулося при виконанні ним трудових обов'язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.
За таких умов суд не може погодитись із запереченнями представника відповідача, який вважає не доведеним позивачем факт заподіяння моральної шкоди, оскільки згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок професійних захворювань.
Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про рішення трудового спору безпосередньо в районний, районний у місті, міський або міськрайонний суд у тримісячний строк від дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Однак, відповідно до ст. 268 ЦК України, на вимоги пов'язані з відшкодуванням шкоди заподіяної здоров'ю, строк позовної давності не поширюється.
Суд при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди керується принципом розумності та справедливості, а також приймає до уваги тривалість та глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоров"я. Відповідно до наданих позивачем документів позивач тривалий час проходив лікування стосовно виявленого у нього професійного захворювання, в зв"язку із чим позивач повинен був прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Разом із тим, при визначенні розміру моральної шкоди суд також приймає до уваги, що після встановлення стійкої втрати працездатності по професійному захворюванню, позивач ОСОБА_1 05.05.2006 року звільнився з роботи в зв"язку із виходом на пенсію за віком, після чого 15.05.2006 року працевлаштувався на сезонну роботу прибиральником території в Соціально-побутовий комплекс ВАТ " Донецькавтотранс", а потім агентом з постачання в ПП " Авто Профі", тобто стан здоров"я позивача дозволяв йому виконувати певні роботи (а.с. 122). Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 10 000 гривень в відшкодування нанесеної йому моральної шкоди.
Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, ОСОБА_1 в порядку п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судових витрат, тому передбачений п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного закону розмір судового збору підлягає стягненню в дохід держави з відповідача.
Відповідно до ч. 9 ст. 74, п. 4 ч. 3 ст. 122 ЦПК України, відповідача було викликано до суду оголошенням у пресі - в газеті Урядовий Курєр № 43 від 04.03.2016 року та газеті " Донеччина" № 8 від 04.03.2016 року, витрати за публікацію оголошень у розмірі 550,00 грн., що підтверджується копіями рахунків(а.с. 105- 107), було понесено позивачем.
Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн., а також на користь позивача витрати пов"язані з публікацією в пресі оголошення про виклик до суду в розмірі 550,00 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 11, 60, 61, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 153, 237-1 Кодексу законів про працю України, статтями 23, 1168 Цивільного кодексу України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Шахта імені ОСОБА_3» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання на виробництві - задовольнити частково.
Стянути з Публічного акціонерного товариства «Шахта імені ОСОБА_3» на користь ОСОБА_1 в відшкодування нанесеної йому моральної шкоди у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Шахта імені ОСОБА_3» на користь держави судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Шахта імені ОСОБА_3" на користь ОСОБА_1 витрати за публікацію оголошень в пресі в сумі 550 гривень.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в Апеляційний суд Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.В.Корнєєва

31.03.2016