Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Рибалко Н.І. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 335/110/15
21 квітня 2016 року Справа № 22ц/778/1694/16
У Х В А Л А

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Бєлка В.Ю., Онищенко Е.А.

секретар - Книш С.В.

при участі: прокурора - адвоката -

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою Державної установи "Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області" на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20.01.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної установи "Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області", Державної казначейської служби України про стягнення несплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Державної установи "Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області", Державної казначейської служби України (далі-Об'єднання) про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи та компенсації моральної шкоди посилаючись на те, що вона працювала в установі відповідача на посаді головного бухгалтера поліклініки Горлівського МУ МВС України в Донецькій області. 14.11.2014 року звільнилася з роботи на підставі п.6 ст.36 КзПП у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою,підприємством. При звільненні Об'єднання не сплатило їй заробітну плату та компенсації за невикористану відпустку з вересня 2014 року по день звільнення у розмірі 13 192 грн. 74 коп., вихідну допомогу у сумі 4 915 грн. 33 коп., суму грошової компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 501 грн. 48 коп.. Тому, прохала присудити зазначені суми, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 60 950 грн. 34 коп. та моральні втрати у розмірі 13 000 грн..

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20.01.2016 року заявлені вимоги задоволені частково. Суд зменшив розмір моральної шкоди заявленої у справі до 1000 грн..

У скарзі Об'єднання покликало скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, вказуючи на те що суд неправильно визначив обставини спору та невірно застосував норми матеріального права.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 працювала головним бухгалтером поліклініки Горлівського МУ МВС України в Донецькій області (т-1 а.с.7).

05 листопада 2015 року зазначений заклад змінив назву на Державну установу "Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області" (Наказ т-2 а.с.127).

Судом встановлено, що з 14 листопада 2014 року позивач звільнений з роботи за п.6 ст.36 КзПП, у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою, підприємством (т-1 а.с.11).

При звільненні позивачу не було виплачена заробітна плата за вересень-листопад 2014 року по день звільнення з роботи у сумі 13 192 грн. 74 коп., вихідну допомогу у сумі 4 915 грн. 33 коп., суму грошової компенсації за невикористані відпустки у розмірі 501 грн. 48 коп..

Саме ці суми заборгованості із заробітної плати, позивач намагається присудити на його користь.

Наявність належних та несплачених сум працівнику не оспорена.

Право на своєчасне отримання винагороди за працю гарантовано ст.43 Конституції України та відноситься до основних прав та свобод громадянина, тому своєчасна виплата заробітної плати є конституційним обов'язком роботодавця.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно із п.5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

За цими правилами, розмір середньоденного заробітку за час затримки розрахунку становить 60 950 грн. 34 коп. (т-2 а.с.30).

Повний розрахунок натепер не здійснено.

Між сторонами не має спору щодо розміру належних позивачу виплат при звільненні з роботи.

В такому разі організація відповідача повинна виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки у згаданому розмірі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач обстоював свою позицію тим, що Об'єднання не є юридичною особою, а отже на нього не може бути покладений обов'язок за заявленими у справі вимогами.

Згідно Наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1430 від 07.11.2015 року було затверджено Положення про Державну установу "Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області" (т-2 а.с.114).

У пункті 7 Положення міститься застереження про те, що Об'єднання є юридичною особою та є правонаступником Сектору медичного забезпечення ГУ УМВС України у Донецькій області (т-2 а.с.116).

З огляду на викладене, аргументи скарги з цього питання не є виправданими.

Посилання відповідача на наявність вини працівника щодо своєчасності передачі бухгалтерських документів до нового підрозділу, як підстава для відмови у видачі заробітної плати, справедливо не прийнята районним судом до уваги, оскільки підприємство, установа зобов'язані при звільненні здійснити розрахунок з працівником який вивільнюється.

Суд також наголошує, що за час слухання справи, відповідач не спростував той факт, що позивач отримав всі платежі при звільненні, будь-яких доказів щодо спростування розрахунків не надав.

Стосовно доводів скарги про відшкодування моральних збитків.

Нормами ст.237-1 КзПП передбачено право працівника на отримання моральних збитків у разі порушення його законних прав.

Оскільки сплата позивачу належних їй платежів здійснена з порушенням строку їх виплати то працівник отримав право на компенсацію моральних втрат.

Як роз'яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту.

Отже, під поняттям "моральна шкода" охоплюються негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов'язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів.

При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів.

Глибина переживань, викликаних ушкодженням здоров'я, ставиться в залежність від самої особи, тому призначення компенсації моральної шкоди полягає і в тому, аби певною мірою відновити втрату щастя особи і можливості насолоджуватися життям тепер і в майбутньому.

Надаючи грошову компенсацію за моральні втрати у сумі 1 000 грн., суд першої інстанції виходив із того, що визначена грошова сума здатна компенсувати негативні аспекти, викликані неправомірними діями відповідача.

З огляду на викладене та виходячи з негативних наслідків немайнового характеру про які йдеться у позові, поведінку відповідача, доказів на підтвердження розміру моральної шкоди, а також із засад розумності, поміркованості й справедливості, ураховуючи характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв'язку з затримкою спірних виплат, розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику, судоми визначено правильно.

З огляду на викладене, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20.01.2016 року у цій справі залишити без змін

Ухвала судової колегії може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: