Справа № 163/376/16-ц
Провадження № 2/163/73/16
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року Любомльський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Павлуся О.С.,

при секретарі Семенюк К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу і повернення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

04 лютого 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу і повернення коштів.

Свій позов мотивує тим, що 13 січня 2016 року між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" був укладений договір фінансового лізингу №003548, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому у користування трактор ДТЗ 354.5, а він зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами договору. Того ж дня ним було внесено оплату за товари/послуги згідно Договору Фінансового лізингу №003548, яка склала 20 000 гривень. Вважаючи, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими, не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача, 21 та 26 січня 2016 року він звертався до відповідача з заявами про розірвання договору та повернення коштів в сумі 20 000 гривень, проте станом на 02 лютого 2016 року останні повернуті не були. У звязку з вищезазначеним просить визнати Договір Фінансового лізингу №003548 недійсним, а також стягнути з відповідача на його користь сплачені ним кошти в сумі 20 000 гривень.

В судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав до суду заперечення, в яких просив розгляд справи проводити у його відсутності. В останніх посилається на те, що Договір Фінансового лізингу №003548 вчинений з дотриманням норм ЦК України, ЗУ «Про фінансовий лізинг», а тому не може бути визнаний судом недійсним у встановленому законом порядку. В задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 січня 2016 року між позивачем і відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №003548 з додатками, за умовами якого ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" зобов'язалося придбати у свою власність та передати йому у користування трактор ДТЗ 354.5, а він зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами договору. Договір фінансового лізингу передбачав право ОСОБА_1 отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат.

Згідно пункту 5.1 договору трактор передається у користування ОСОБА_1 не пізніше 50 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі - «Комісія за Організацію»), яка розраховується у додатку № 1 до даного договору; б) авансу ціни предмета лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку № 1 до даного договору. Згідно з пунктом 8.2.3 договору ОСОБА_1 зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з періодичних лізингових платежів, а ті в свою чергу з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.

13 січня 2016 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач вніс товариству оплату за товари/послуги в розмірі 20 000 грн., що підтверджується копією квитанції №0.0.488508721.1 від 13 січня 2016 року, згідно якої ОСОБА_1 сплатив 20 000 гривень на користь ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", призначення платежу оплата за товари/послуги (а.с.16).

26 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору та повернення коштів в сумі 20 000 гривень.

12 лютого 2016 року за вих. №253 ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" надіслало на адресу ОСОБА_1 лист-повідомлення про те, що за результатами його заяви, договір фінансового лізингу №003548 вважається розірваним з 02.02.2016 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку

з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу №003548 від 13 січня 2016 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості (пункт 3.5, розділ 3 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №003548 від 13 січня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", нотаріально посвідчено

не було.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При прийнятті рішення судом враховано правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Відповідно, суд вважає обґрунтованим вимогу позивача про визнання договору недійсним.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищевказану норму, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача внесену ним оплату за товари/послуги в сумі 20 000 гривень.

На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з врахуванням п. 10 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 40 копійок (551 гривня 20 копійок за вимогу майнового характеру та 551 гривня 20 копійок за вимогу немайнового характеру).

Керуючись ст.ст. 15,16, 216, 808 ЦК України, ст. ст. 15, 60, 79, 88, 212-215, 223-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати договір Фінансового лізингу №003548 з додатками від 13 січня 2016 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон"недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", адреса: 01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7, к.613, , п/р 2140 в ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», МФО 300711, на користь ОСОБА_1 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", адреса: 01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7, к.613, , п/р 2140 в ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», МФО 300711 в дохід держави 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 40 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Любомльського районного суду Павлусь О.С.