Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 331/5152/15Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
№22-ц/778/947/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та своєї малолітньої дитини - ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району про визнання осіб такими, що не набули право користування житлом

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що не набули права користування жилим приміщенням у квартирі № 137 б. № 1 по вул. Грязнова в м. Запоріжжі.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 04.05.2012 року він уклав шлюб із відповідачкою ОСОБА_3, що відповідно до ст. 65 ЖК УРСР надало їй право на вселення до займаного ним жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Вказана квартира отримана ним (позивачем) та його батьками на підставі ордеру №1845 від 01.04.1988 року, є неприватизованою і належить до комунальної власності.

За вказаною адресою зареєстровані та мешкають: він (позивач ОСОБА_2С.) та його діти - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3

23.05.2012 року відповідач ОСОБА_3 була зареєстрована в даній квартирі, як дружина.

Розпорядженням райадміністрації по Жовтневому району № 388р від 26.06.2012 року відповідачка стала квартиронаймачем вказаного житлового приміщення.

Після цього, уклала договір найму жилого приміщення та договори з надання комунальних послуг з відповідними установами.

Однак, своїм правом на вселення відповідач не скористувалась та з моменту реєстрації за вказаною адресою та до подачі даного позову до спірної квартири не вселилась. Власних речей та особистих документів відповідача на вказаному адресі немає. Перешкод для заселення в житлове приміщення не було.

Претензій щодо вселення до квартири відповідач не заявляла. З вимогами про вселення до суду або до інших компетентних органів не зверталась. Спільного господарства сторони по справі не вели та не ведуть. Сумісно вони не мешкали та не мешкають, спільних дітей та майна не мають.

Відповідач не бере участі в оплаті за користування зазначеним житлом, за надані комунальні послуги та у поточному ремонті квартири. Її реєстрація в квартирі істотно впливає на розмір комунальних платежів, а також на реалізацію права позивача на приватизацію квартири.

Крім цього, відповідач ОСОБА_3 має на праві власності інше житло, а саме квартиру АДРЕСА_2; та два об'єкта нерухомого майна: по вул. Патріотична, буд. 48/ вул. Лєрмонтова, буд.15, приміщення 100 та 140.

Після того, як ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання шлюбу із відповідачем недійсним, 17.10.2012 року, ОСОБА_3, без його відома, зареєструвала свого сина, від попереднього шлюбу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_3.

Таким чином, дитина відповідача, відповідно до приписів ст. 65 ЖК УРСР набула право на вселення до зазначеного жилого приміщення.

ОСОБА_4 не є спільною дитиною, позивач не всиновлював його, не є його опікуном та ніколи разом не мешкав та не мешкає.

З моменту реєстрації та до подачі даного позову ОСОБА_4 у зазначену квартиру не вселявся без поважних причин та за місцем реєстрації не мешкав та не мешкає. Власних речей до вказаного житлового помешкання не розташовував.

Перешкод для вселення в житлове приміщення не було та немає. Зі сторони позивача перешкоди, також, не чинились та не чиняться.

Претензій щодо вселення своєї дитини в квартиру відповідач не заявляла. З вимогами про вселення своєї дитини ОСОБА_3 до суду або до інших компетентних органів не зверталась. Місце мешкання ОСОБА_4 позивачу невідоме.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2014 по справі №2/331/13/14 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання шлюбу між ним та ОСОБА_3 недійсним у зв'язку із його фіктивністю та визнання відповідача особою, що не набула право на проживання у спірній квартирі у зв'язку із недійсністю шлюбу. Рішення суду набуло законної сили. Поряд з цим, даним судовим рішенням шлюб між сторонами є розірваним. Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 не проживала та не проживає в квартирі позивача за адресою АДРЕСА_4.

Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з травня 2012 року до теперішнього часу в квартиру за місцем реєстрації не вселились, без поважних причин, не використовуючи зазначене житлове приміщення за призначенням, тобто для постійного проживання, а це значить, що відповідач та її дитина не набули права на користування житлом у спірній квартирі.

Зазначене призводить до того, що рахунки за користування житловою площею та надані комунальні послуги розраховуються відповідними установами із врахуванням п'яти осіб, що зареєстровані за вказаною адресою, а ні на трьох, з зареєстрованих, які фактично мешкають та користуються послугами, що надаються.

Це в свою чергу призводить до суттєвого погіршення фінансового становища позивача. Крім того, вищезазначене суттєво порушує права ОСОБА_2 в користуванні житлом, обмежуючи його (зареєструвати особу на житлову площу, приватизувати житло, оформити реструктуризацію боргу, отримати субсидію і т.п.).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2015 року у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с.76), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.78).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 03 березня 2016 року, не відбувся та був відкладений апеляційним судом через першу неявку відповідача ОСОБА_3 (а.с.83).

У судове засідання 14 квітня 2016 року повідомлена про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом з додержанням вимог ст. 74-77 ЦПК України (а.с.93-96) відповідач ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та своєї малолітньої дитини ОСОБА_4, повторно не зявилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та своєї малолітньої дитини ОСОБА_4, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю позивача ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, який у тому числі на запитання колегії суддів зазначав, що він, як зареєстрована у квартирі повнолітня особа, свого часу у травні 2012 року надавав ОСОБА_3, як його дружині, згоду на вселення та реєстрацію у вищезазначену квартиру № 137 б. № 1 по вул. Грязнова в м. Запоріжжі, а також надавав згоду на те, щоб саме на ОСОБА_3 був переоформлений особовий рахунок по оплаті житлово - комунальних послуг по цій квартирі, остання стала основним квартиронаймачем; розпорядження райадміністрації по Жовтневому району № 388 р від 26.06.2012 року щодо визнання ОСОБА_3 основним квартиронаймачем та відкриття саме на неї особового рахунку по оплаті житлово-комунальних послуг по квартирі № 137 б. № 1 по вул. Грязнова в м. Запоріжжі недійсним з його боку у подальшому і до теперішнього часу не визнавалось, є чинним; але за це ОСОБА_3 обіцяла йому гроші, яких не заплатила, обманула, їх шлюб з ОСОБА_3 був фіктивним, але суд відмовив йому у визнанні шлюбу із ОСОБА_3 недійсним, 17.10.2012 року ОСОБА_3 без його згоди зареєструвала у вищезазначеній квартирі свого сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, якого він не всиновлював, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10-11, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості, недоказаності, недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції рішення суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції були встановлені фактичні обставини цієї справи на підставі наступних вивчених та досліджених у судовому засіданні письмових доказів: ордеру на житлове приміщення від 01.04.1988 р., виданого ОСОБА_7 на вселення в квартиру АДРЕСА_5 (копія а.с.5); довідки з місця проживання від 09.07.2015 р., згідно з якою в квартирі № 137 зареєстровані ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4,

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія а.с.6); свідоцтва про народження ОСОБА_6 (копія а.с.7 ); свідоцтва про народження ОСОБА_5 (а.с.8); особового рахунку на сплату комунальних послуг (копія а.с.9-10); ухвали про відкриття провадження у справі від 15.10.12р.(копія а.с. 11), медичної картки (копія а.с.12-13); рішення суду від 09.04.14р. про розірвання шлюбу сторін, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (копія а.с. 14 - 15), інформаційної довідки про право власності (копія а.с.16-17), актів про непроживання ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_5 від 30.09.2014 р., 18.06.2014 р., 12.05.2014 р., 20.04.2014 р., 21.03.2014 р., 26.02.2014 р„ 07.01.2014 р., 15.12.2013 р. (копія а.с. 18-25).

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 посилається на норми житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян.

Згідно із приписами ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Ст. 382 ЦК України зазначено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до абз. 6 ч. 1. ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до Єдиного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, чинне законодавство не встановлює юридичного наслідку у вигляді визнання осіб такими, що не набули права користування жилим приміщенням, у в зв'язку з їх фактичним непроживанням за вказаною адресою.

Також суд першої інстанції правильно вважав, що не ґрунтується на нормах закону твердження позивача ОСОБА_2 про те, що визнання ОСОБА_3 та її малолітньої дитини в судовому порядку особами, що не набули право на користування житловим приміщенням в квартирі №137 бу.1 по вул. Грязнова в м. Запоріжжі, не призведе до порушення їх житлових прав та Конституції України, оскільки у відповідача є інше житло, яке вона може використовувати для свого та дитини проживання.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції жодного належного, допустимого доказу того, що відповідач ОСОБА_3 та її малолітній син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, не набули права користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_5, а тому правильно вважав, що в позові позивача у цій справі слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену в його позові у цій справі та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

І хоча сама по собі реєстрація (прописка) відповідача ОСОБА_3 та малолітньої дитини останньої у квартирі АДРЕСА_6 не свідчить про наявність чи відсутність у останньої права користування цією квартирую.

Проте, ОСОБА_2 не заперечував у цій справі той факт, що він у 2012 році надавав свою згоду, як повнолітня зареєстрована особа у ІНФОРМАЦІЯ_6, на реєстрацію та вселення ОСОБА_3, як його дружини, у цю квартиру.

Підтвердженням правильності встановлення фактичних обставин судом першої інстанції у цій справі також є той факт, що розпорядження райадміністрації по Жовтневому району № 388 р від 26.06.2012 року щодо визнання ОСОБА_3 основним квартиронаймачем та відкриття саме на неї особового рахунку по оплаті житлово-комунальних послуг по квартирі № 137 б. № 1 по вул. Грязнова в м. Запоріжжі недійсним у подальшому і до теперішнього часу з боку ОСОБА_2 не визнавалось, є чинним.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним їх шлюбу, зареєстрованого 04 травня 2012 року Комунарським відділом РАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 217, було відмовлено, шлюб сторін розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2014 року, яке набрало законної сили (копія а.с. 14-15).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згода інших осіб на реєстрацію та вселення малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартиру за місцем реєстрації (проживання) його матері ОСОБА_3 не потрібна в силу вимог законодавства (ст. 65 ЖК УРСР).

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них (ст. 29 ч. 3 ЦК України).

Фізична особа може мати кілька місць проживання (ст. 29 ч. 6 ЦК України).

Сам по собі факт непроживання відповідача та малолітньої дитини відповідача з будь-яких підстав після їх реєстрації у вищезазначеній квартирі не свідчить про те, що останні при вищевикладених обставинах не набули права користування квартирою №137 б. № 1 по вул. Грязнова в м. Запоріжжі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Питання про розподіл між сторонами у цій справі судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, оскаржуємим рішенням суду першої інстанції не вирішувалось.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору 535,92 грн. (оригінал квитанції а.с.68), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Разом із тим, колегія суддів вважає за доцільне розяснити ОСОБА_2, що рішення суду у цій справі не перешкоджає йому у подальшому вирішувати питання щодо права користування відповідача та малолітньої дитини останньої вищезазначеною квартирою в порядку ст. ст. 71 чи 107 ЖК УРСР.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_8ОСОБА_9