Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/8056/15Головуючий у 1-й інстанції Наумов О.О.
Пр. № 22-ц/778/2276/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (надалі - Банк) про визнання положень договору кредиту недійсним

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила (а.с. 39-41) та в якому просила визнати п.6.2 статті 6 договору кредиту №338-01108-К від 22.08.2008 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та нею, недійсним з моменту внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» Законом №2983-VI від 03 лютого 2011 року.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 22.08.2008 року між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який в подальшому був перейменований в ПАТ «Укрсоцбанк», був укладений договір кредиту №338-01108-К, згідно із яким Банк надав їй споживчий кредит у сумі 50000,00 доларів США строком до 21.08.2023 року, а вона, як позичальник, зобов'язалась належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користуванням кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором.

До договору кредиту було включено п.6.2, який містить третейське застереження.

Вважала, що положення п.6.2 до кредитного договору не відповідають вимогам чинного закону та підлягають визнанню судом недійсними, так як передумовою укладення будь-якої третейської угоди та однією з підстав звернення до третейського суду відповідно до ст.2 ч. 1 Закону України «Про третейські суди» є наявність спору, який вже існував на час укладення такої угоди.

Разом з тим, між сторонами не існувало ніякого спору на час, коли вони уклали угоду про передачу спору на вирішення третейського суду у формі третейського застереження при укладенні договору кредиту.

Відповідно до ст. 203 ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вважає, що умова договору, викладена в п.6.2 кредитного договору щодо третейського розгляду спорів, суперечить положенням ст. 2 ч.1 Закону України «Про третейські суди», а відтак п.6.2 договору підлягає визнанню судом недійсним.

Крім того, згідно із Положенням «Про постійно діючий Третейський суд при асоціації українських банків» Асоціація українських банків є засновником Третейського суду. До складу Ради Асоціації згідно її Статуту входять посадові особи ПАТ «Укрсоцбанк». Вважає, що Третейський суд при Асоціації українських банків є фактично структурним підрозділом Асоціації, діяльність якої відповідно до статутних документів спрямована на захист прав банків.

Також вважала, що укладений договір кредиту є договором приєднання в розумінні ст. 634 ч.1 ЦК України, так як він є типовим договором Банку про надання споживачу кредитів, тому вона, як друга сторона за договором, не могла запропонувати свої умови договору.

Таким чином, при укладанні договору кредиту відповідач фактично зобов'язав позивача додатково укласти інший правочин, а саме третейську угоду, якою встановив обов'язок позивача погодитись розглядати спори між сторонами договору у визначеному відповідачем Третейському суді при Асоціації українських банків.

Відповідно до ст.11 ч.5 п.2 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є, на її думку, несправедливими, а положення договору, до якого включено несправедливі умови, мають бути визнані недійсними, як передбачає ст.18 ч.5 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, уточнюючи свої позовні вимоги, позивач додатково зазначала наступне.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року до 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті і 1. частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки, ОСОБА_2 є споживачем послуг ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 338-01108-К від 22.08.2008 р., згідно з яким Банк надав споживчий кредит, третейському суду в силу положень п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» будь-які спори за цим договором не підвідомчі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2016 року (а.с.102- 104) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с.109-115) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги, усі судові витрати покласти на відповідача.

Банк через свого представника за довіреністю надав апеляційному суду для долучення до матеріалів цієї справи письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с.141-145).

У судове засідання 26 травня 2016 року належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у тому числі позивач через свого представника за допомогою інших засобів зв'язку, що узгоджується із вимогами ст. ст. 74 ч. 6, 76 ч. 5 ЦПК України, (а.с. 133-140) позивач ОСОБА_2 та представник Банку не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При цьому, позивач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, Банк просив апеляційний суд розглядати дану справу апеляційним судом без участі його представника (а.с.144).

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове позивача ОСОБА_2 та представника Банку і на підставі ст. 305 ч.2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с.34) ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с.34) ОСОБА_3, у тому числі, який зазначав, що у цій справі ОСОБА_2 зазначала, що наявність цього пункту (третейського застереження) у кредитному договорі порушує її права, як споживача, оскільки, Банк, користуючись, цим пунктом договору, вже робив спробу стягнути з неї заборгованість за цим договором через третейський суд у 2015 році, тобто вже при внесенні вищезазначених змін до законодавства та рішення Конституційного суду України; так, за рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 26 березня 2015 року, яке було скасовано ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у порядку задоволення заяви ОСОБА_2 (а.с.147-149), копія якої на час розгляду цієї справи судом першої інстанції була відсутня на руках у позивача та копію якої представник просив долучити до матеріалів цієї справи апеляційним судом в порядку ст.ст. 10 ч.4, 303 ч.2 ЦПК України і врахувати при апеляційному перегляді цієї справи, ОСОБА_2 в усній формі зверталась до Банку з метою вирішення питання щодо укладення додаткової угоди до вищезазначеного кредитного договору сторін з метою виключення (визнання нечинним) вищезазначеного п. 6.2 останнього з моменту внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» Законом №2983-VI від 03 лютого 2011 року, проте, Банком їй у цьому було відмовлено також в усній формі, письмової відмови немає, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, суд першої інстанції керувався ст.ст. 12, 17 Закону України «Про третейські суди», ст. ст. 627-629 ЦК України, ст. ст. 15, 17 ч. 1, 30, 60, 212 - 215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі у повному обсязі; не вбачав підстав для визнання недійсним п.6.2 статті 6 договору кредиту №338-01108-К від 22.08.2008 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, з моменту внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» Законом №2983-VI від 03 лютого 2011 року.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що 22.08.2008 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», який в подальшому був перейменований в ПАТ «УКРСОЦБАНК», був укладений договір кредиту № 338-01108-К, відповідно до якого відповідач надає позивачу споживчий кредит у сумі 50000,00 доларів США строком до 21.08.2023 року (а.с.8-14).

Відповідно до п.6.1 договору кредиту всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в зв'язку з укладанням та виконанням положень цього договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В.М. постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м.Київ, вул. М.Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз О.А. або Білоконем Ю.М. у порядку черговості вказаному у даному пункті. У разі якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Умови договору кредиту при його укладанні ніяким чином не обговорювались. ОСОБА_2 був наданий договір, до якого не можна було вносити зміни.

Ст.627 ЦК України передбачає, що відповідно до цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідно до ст. 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст.203 ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Згідно із ст. 17 ч.1 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 12 цього Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Дійсно на час укладення вищезазначеного договору сторонами, зокрема п. 6.2, чинне на той час законодавство не містило заборони на укладення третейської угоди (третейського застереження).

Згідно із ст.12 ч.4 Закону України «Про третейські суди» третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст.22, ст.64 Конституції України).

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в абз.5 ч.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Таким чином, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №6-75 цс11.

У п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів.

Однак, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи, не звернув належної уваги на наступне.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року до 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті і 1. частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки, ОСОБА_2 є споживачем послуг ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 338-01108-К від 22.08.2008 р., згідно з яким Банк надав споживчий кредит, третейському суду в силу положень п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» будь-які спори за цим договором не підвідомчі.

В силу вимог ст. 203 ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити іншим актам цивільного законодавства.

Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними.

При вищевикладених обставинах, у суду першої інстанції у цій справі були наявні підстави для визнання недійсним п.6.2 статті 6 договору кредиту №338-01108-К від 22.08.2008 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, саме з моменту внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» Законом №2983-VI від 03 лютого 2011 року, як того просила позивач у цій справі у своєму позові з урахуванням уточнень (а.с.39-41).

Оскільки, як було встановлено судом у цій справі, сторонами не було укладено додаткової угоди до вищезазначеного кредитного договору щодо виключення (визнання нечинним) вищезазначеного п. 6.2 останнього з моменту внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» Законом №2983-VI від 03 лютого 2011 року, а тому він міг бути визнаний недійсним з цієї дати за позовом позивача за рішенням суду першої інстанції у цій справі.

В силу вимог ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Про необхідність саме визнання недійсним вищезазначеного пункту договору сторін і саме з моменту внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» Законом №2983-VI від 03 лютого 2011 року, з метою захисту прав ОСОБА_2, як споживача, свідчить також ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року (а.с.147-149), яка може бути прийнята до уваги апеляційним судом у цій справі при її апеляційному перегляді в силу вимог ст.ст. 10 ч.4, 303 ч.2 ЦПК України, та якою в порядку задоволення заяви ОСОБА_2 було вже скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 26 березня 2015 року, яким за позовом Банку з ОСОБА_2 за вищезазначеним кредитним договором вже стягувалась заборгованість у розмірі 660001,76 грн.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2016 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити. Визнати п.6.2 статті 6 договору кредиту №338-01108-К від 22.08.2008 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, недійсним з моменту внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» Законом №2983-VI від 03 лютого 2011 року.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 у цій справі, остання має права на компенсацію за рахунок Банку у цій справі судових витрат у вигляді судового збору 535,92 грн. (оригінал квитанції а.с. 125 а), понесених нею лише при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Оскільки, встановлено, що позивачем ОСОБА_2, як споживачем, при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції судовий збір не сплачувався.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2016 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати п.6.2 статті 6 договору кредиту №338-01108-К від 22.08.2008 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, недійсним з моменту внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» Законом №2983-VI від 03 лютого 2011 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати 535,92 грн. (п'ятсот тридцять п'ять гривень дев'яності дві копійки).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Каракуша К.В.Стрелець Л.Г.