Справа № 137/768/15-ц Провадження № 22-ц/772/48/2016Головуючий в суді першої інстанції Білик Н. В.
Категорія 2Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Зайцева А.Ю.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом прокурора Літинського району, в інтересах держави, в особі Головного управління держземагенства у Вінницькій області до Літинської районної державної адміністрації, ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року прокурор Літинського району, в інтересах держави, в особі Головного управління держземагенства у Вінницькій області, звернувся в суду з позовом до Літинської РДА, ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

Позов мотивований тим, що розпорядженням Літинської РДА №85 від 27.02.2006 року доручено провести роботи по розробці технічної документації по відведенню у власність земельних ділянок членам ФГ «Паламаренково» на території Івчанського сільської ради (а.с.7), а розпорядженням Літинської РДА №129 від 22.03.2006 року затверджено технічну документацію по передачі земельних ділянок на території Івчанської сільської ради в натурі членам ФГ «Паламаренково», а саме ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, погоджено проект землеустрою щодо організації території земельних часток загальною площею 6,9947га, затверджено акт розподілу земельних ділянок, передано у власність земельні ділянки для ведення фермерського господарства (а.с.8).

Згідно додатку до вказаного розпорядження визначений список громадян, яким передаються у власність земельні ділянки для ведення фермерського господарства, серед яких значиться ОСОБА_2 з ділянками площею 1,1170га та 0,6317га (а.с.9).

Після призначення Літинським районним відділом земельних ресурсів вищевказаним земельним ділянкам кадастрових номерів, ОСОБА_2, 28.03.2006 року, отримав державні акти на право власності на вищевказані земельні ділянки серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (а.с.13-14).

Однак розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації №239 від 22.05.2014 року скасовані розпорядження голови Літинської РДА №85 від 27.02.2006 року та №129 від 22.03.2006 року, як такі, що суперечать положенням ч.6 ст.118 ЗК України (а.с.10).

Враховуючи наведене прокурор Літинського району просив визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку від 28.03.2006 року серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 28.03.2006 року серії НОМЕР_1, виданий Літинською РДА на ім'я ОСОБА_2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №16, яким підтверджено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3, площею 1,1170га, для ведення фермерського господарства.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 28.03.2006 року серії ВН НОМЕР_2, виданий Літинською РДА на ім'я ОСОБА_2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №15, яким підтверджено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_4 площею 0,6317га, для ведення фермерського господарства.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7оскаржує його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення не відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, а тому просив його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Розпорядженням Літинської РДА №85 «Про розробку технічної документації по відведенню у власність земельних ділянок членам ФГ «Паламаренково» на території Івчанської сільської ради» від 27.02.2006 року доручено провести роботи по розробці технічної документації по відведенню у власність земельних ділянок членам ФГ «Паламаренково» на території Івчанського сільської ради (а.с.7).

Розпорядженням Літинської РДА №129 «Про затвердження технічної документації по передачі земельних ділянок в натурі (на місцевості) та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки членам ФГ «Паламаренково» на території Івчанської сільської ради» від 22.03.2006 року, затверджено технічну документацію по передачі земельних ділянок на території Івчанської сільської ради в натурі членам ФГ «Паламаренково», а саме ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, погоджено проект землеустрою щодо організації території земельних часток загальною площею 6,9947га, затверджено акт розподілу земельних ділянок, передано у власність земельні ділянки для ведення фермерського господарства (а.с.8).

Згідно додатку до вказаного розпорядження визначений список громадян, яким передаються у власність земельні ділянки для ведення фермерського господарства, серед яких значиться ОСОБА_2 з ділянками площею 1,1170га та 0,6317га (а.с.9).

Як вбачається з довідки Літинського районного відділу земельних ресурсів від 23.03.2006 року належним ОСОБА_2 земельним ділянкам були присвоєні кадастрові номера (а.с.12).

Матеріалами справи встановлено, що 28.03.2006 року ОСОБА_2 отримав державні акти на право власності на вищевказані земельні ділянки серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (а.с.13-14).

З розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації №239 від 22.05.2014 року вбачається, що відповідно до ч.1, 3 ст.33, ч.3 ст.43 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», враховуючи висновок судово-почеркознавчої експертизи від 04.03.2009 року №3796: скасовані як такі, що суперечать положенням ч.6 ст.118 ЗК України (редакції від 25.10.2001 року) розпорядження голови Літинської РДА від 27.02.2006 року №85 «Про розробку технічної документації по відведенню у власність земельних ділянок членам ФГ «Паламаренково» на території Івчанської сільської ради» та від 22.03.2006 року №129 «Про затвердження технічної документації по передачі земельних ділянок в натурі (на місцевості) та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки членам ФГ «Паламаренково» на території Івчанської сільської ради» (а.с.10).

Зазначене розпорядження було винесене враховуючи висновки судово-почеркознавчої експертизи від 04.03.2009 року №3796, відповідно до якої підписи від імені ОСОБА_2 у заявах про відмову від оренди земельних ділянок та про перехід земель у приватну власність, були виконані не ОСОБА_2 (а.с.59-67).

Таким чином розпорядження №129 Літинської РДА від 22.03.2006 року, на підставі якого були видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2, було скасовано.

Правовою позицією Верховного Суду України у цивільній справі №6-319цс16 від 01.07.2015 року визначено, що судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у цивільній справі №6-57цс13 від 19.06.2013 року ч.1, 2 ст.116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч.1 ст.126 ЗК України).

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Посилання в заяві на те, що перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку міститься в статті 140 ЗК України й що він є вичерпним, не може бути визнано підставою для перегляду судового рішення, оскільки статтею 140 ЗК України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку. Разом із тим у справі, яка переглядається, судом установлено, що відповідач набув право власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження органу місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З наведеного вбачається, що у разі визнання недійсним рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, можливе визнати недійсним й сам державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Відповідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не мав бажання отримати у приватну власність земельні ділянки, не звертався до органів влади із заявою про їх виділення, тобто набув права власності не з власної волі. Натомість, земельні ділянки вибули із володіння держави без законних підстав, судова колегія проходжується з висновком суду першої інстанції, що визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки дотримає справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на обставинах та матеріалах справи, відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для скасування його відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 відхилити, а рішення Літинського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Зайцев А.Ю.