У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», про стягнення коштів, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 вересня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів - автомобіля марки «Мерседес», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_7, та автомобіля марки «Мерседес», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить на праві власності позивачці.

Зіткнення транспортних засобів сталося у результаті порушення вимог Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7, що підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року.

У результаті зіткнення був пошкоджений автомобіль позивача.

Відповідно до рахунку № 2127655 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Мерседес» державний реєстраційний номер НОМЕР_2, складає 28 602 грн 73 коп.

ПАТ «Страхова компанія «Країна» у грудні 2014 року виплатило їй страхове відшкодування в розмірі 17 413 грн 87 коп.

Посилаючись на ст.1194 ЦК України, позивач просила суд зобов'язати відповідача сплатити їй 23 588 грн 26 коп., як різницю між виплаченим їй страховим відшкодуванням за пошкодження належного їй автомобіля з вини відповідача, та реально понесеними витратами на ремонт автомобіля.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року, в позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ПАТ «Страхова компанія «Країна», про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року.

У касаційнійскарзі ПАТ «Страхова компанія «Країна», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 19 вересня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів - автомобіля марки «Мерседес», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_7, та автомобіля марки «Мерседес», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить на праві власності позивачці.

У результаті зіткнення був пошкоджений автомобіль марки «Мерседес» державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року, яка набрала законної сили, винним у зазначений дорожньо-транспортній пригоді визнаний ОСОБА_7

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Автомобіль марки «Мерседес», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахований у ПАТ «Страхова компанія «Країна» згідно полісу № АС/7430241 з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 50000 гривень.

ПАТ «Страхова компанія «Країна» 05 грудня 2014 року на підставі страхового акту № 43/33889/3.2.29 виплатило ОСОБА_6 страхове відшкодування у розмірі 17 413 грн 87 коп.

Згідно із заявою ОСОБА_6 щодо погодження розміру страхового відшкодування від 01 грудня 2014 року остання погоджувалась з розміром страхового відшкодування в сумі 17 413 грн 87 коп. та не наполягала на проведенні експертизи пошкодженого транспортного засобу.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 вказувала на те, що внаслідок винних дій ОСОБА_7 вона понесла збитків на 41 002 грн 73 коп., у звязку із чим просила стягнути з відповідача різницю між витратами, які вона понесла, та сумою страхового відшкодування, що була їй виплачена страховою компанією.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивачка ОСОБА_6 не мала правових підстав звертатись з даним позовом до ОСОБА_7, оскільки відповідач застрахував свою цивільну відповідальність за шкоду заподіяну третім особам у ПАТ «Страхова компанія «Країна» з лімітом матеріальної 50 тис. грн. Оскільки позивачу виплачено страхове відшкодування в розмірі 17 413 грн 87 коп., з чим остання погоджувалась, відповідальність ОСОБА_7 в силу ст.1194 ЦК України може наступити лише в разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої ним шкоди, а оскільки вимог до страхової компанії заподіювача шкоди у даній справі потерпіла не пред'явила, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Проте, з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (ст. 3 Закону № 1961-IV) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, договір обов'язкового страхування укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі ст. 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (ст.ст. 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за ст. 1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не враховано необхідності забезпечення абсолютного права позивача на відшкодування шкоди, завданої в результаті спірної дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2015 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ПАТ «Страхова компанія «Країна», про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року скасувати та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2015 року скасувати справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик