У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Карпенко С.О.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення боргу,за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою та 3% річних. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, відповідно до якої останній зобов'язувався повернути позивачеві за умовами, передбаченими цією мировою угодою, грошові кошті у сумі 32 тис. доларів США. Відповідачем ОСОБА_7 умови мирової угоди не виконано належним чином. 16 березня 2015 року відповідачем ОСОБА_10 видана розписка у якій вона підтверджує зобов'язання виплатити борг свого чоловіка ОСОБА_8 в розмірі 30 тис. доларів США з продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1. Грошові кошти були взяті на потреби сім'ї. Оскільки відповідачами не виконуються боргові зобов'язання, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_7 на його користь 30 тис. доларів США, та стягнути з відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8 на свою користь грошові кошти в сумі 5 105,16 доларів США, з яких 4 210,56 доларів США загальний розмір процентів за користування грошовими коштами за позикою та 894,60 доларів США - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість в розмірі 661 868,34 грн. Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 проценти за користування грошовими коштами в розмірі 92 736,91 грн, три проценти річних в сумі 19 736,91 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Одеської області від 03 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6, проценти за користування грошовими коштами в розмірі 92 736,91 грн та три проценти річних в сумі 19 736,91 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_8 існують правовідносини щодо повернення боргу, які виникли на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2014 року, якою визнано мирову угоду, за умовами якої відповідач ОСОБА_8 зобов'язувався повернути позивачеві, передбаченими цією мировою угодою, грошові кошті у сумі 32 тис. доларів США. Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості в розмірі 661 868,34 грн з відповідача ОСОБА_7, апеляційний суд виходив з того, що це буде вважатись подвійним стягненням того ж боргу за тим самим зобов'язанням одного і того ж договору позики.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, відповідно до якої останній зобов'язувався повернути позивачеві за умовами, передбаченими цією мировою угодою, грошові кошті у сумі 32 тис. доларів США.

16 березня 2015 року ОСОБА_7 була видана позивачеві розписка (а.с. 10) у якій вона підтверджує зобов'язання свого чоловіка, ОСОБА_8 про погашення боргу у розмірі 30 тис. доларів США, який буде повернуто з продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Також у розписці зазначено, що грошові кошти були отримані на потреби сім'ї.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Частиною 3 ст. 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором (ст. 543 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_7 суми боргу, апеляційний суд зазначаючи про можливе подвійне стягнення того ж боргу за тими ж самими зобов'язаннями одного і того ж договору позики, залишив поза увагою, що позивач звертаючись з даним позовом просив саме про солідарне стягнення з відповідача ОСОБА_7 такого боргу відповідно до ст.ст. 541, 543 ЦК України разом з відповідачем ОСОБА_8 При цьому сторонами не заперечувалось наявність зобов'язання відповідача ОСОБА_8 перед позивачем, яке виникло на підставі затвердженої судом мирової угоди. Апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що відповідач ОСОБА_7, виданою нею розпискою підтвердила зобов'язання свого чоловіка ОСОБА_8, тим самим погодившись на повернення, в тому числі, нею позивачеві боргу. Зобов'язання одного з подружжя породжують солідарне зобов'язання іншого з подружжя, якщо грошові кошти або інші речі були використані в інтересах сім'ї, що в даному випадку підтвердила відповідач ОСОБА_7

Відмовляючи у стягненні з відповідача ОСОБА_7 разом із відповідачем ОСОБА_7 процентів за користування грошовими коштами та 3% річних, апеляційний суд не навів мотивів такої відмови, проте навпаки у мотивувальній частині рішення зазначив, що колегія суддів вважає, що з відповідачів слід стягнути проценти за користування коштами солідарно в розмір 4 210,56 доларів США, що на день ухвалення рішення суду за офіційним курсом НБУ становить 19 736,91 грн. Такі висновки є суперечливими.

Водночас, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою положення ч. 2 ст. 65 ЦК України, зокрема, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, отже даних щодо оспорювання відповідачем ОСОБА_7 договору позики або визнання його недійсним матеріали справи не містять.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук