УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про порушення прав споживачів банківських послуг, визнання дій протиправними та стягнення коштів,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та остаточно просив:

- визнати протиправними дії публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») щодо порушення умов договору від 27 жовтня 2014 року в частині невиконаних зобов'язань по поверненню грошового вкладу готівкою у зв'язку із закінченням строку договору та ненадання відповіді на письмові звернення;

- зобов'язати відповідача надати відповідь на його звернення згідно Закону України «Про звернення громадян»;

- стягнути з відповідача на його користь грошовий вклад у розмірі 1 320,00 доларів США, нараховані відповідачем % в сумі 21,50 доларів США за строковим договором банківського вкладу від 27 жовтня 2014 року за час дії договору з 27 жовтня 2014 по 27 квітня 2015;

- стягнути 11,6 % річних у розмірі 63,95 доларів США від суми вкладу за час несанкціонованого користування відповідачем коштами банківського вкладу позивача поза межами строку його дії за період з 28 квітня по 28 вересня 2015 року; 3 % річних у розмірі 16,54 доларів США від простроченої суми за прострочений період з 28 квітня по 28 вересня 2015 року; 3% від вартості своєчасно невиконаних фінансових послуг за кожен день прострочення у розмірі 7123,36 доларів США та пеню за прострочення договірних зобов'язань по поверненню вкладу та нарахованих відповідачем % згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 01 квітня по 28 вересня 2015 року;

- стягнути у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн згідно із ст. ст. 24, 25 Закону України «Про звернення громадян» та 9 000 грн за ушкодження здоров'я згідно ст. 23 ЦК України (а. с. 1-2-а, 34-35).

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 посилався на те, що 27 жовтня 2014 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», предметом якого є розміщення в банку строкового банківського вкладу у розмірі 1320,00 доларів США на строк з 27 жовтня 2014 року по 27 квітня 2015 року зі сплатою 11,6 % річних.

Позивач вказав, що 16 квітня 2015 року ним подано заяви на ім'я Голови правління АТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо повернення належних сум готівкою в день закінчення строкового вкладу, проте в установлений Законом України «Про звернення громадян» строк, відповіді відповідачем не надано.

Крім того ОСОБА_5 вказав, що після закінчення строку дії договору банківського вкладу, відповідач не повернув йому суму вкладу та нараховані % за користування ним, у зв'язку із чим 27 квітня 2015 року ним була подана заява на ім'я начальника відділення № 25 філії «Центральне РУ» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо виплати належних сум, а 28 квітня 2015 року - заява на ім'я Голови правління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо незаконних дій працівників відділення та повернення незаконно утриманих сум, яка була проігнорована.

Посилаючись на те, що відповідач безоплатно користується коштами вкладника без законних підстав, чим завдав позивачу моральну шкоду, оскільки він є інвалідом 3-ї групи та потребує лікування, а неправомірні дії відповідача щодо ігнорування його звернень, утримання грошових коштів призводить до ушкодження його здоров'я, ОСОБА_5 просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірними дії ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» по ненаданню відповідей на звернення ОСОБА_5: вх. № 137-П від 16 квітня 2015 року, № 138-Г від 16 квітня 2015 року, № 593 від 27 квітня 2015 року, № 909-Г від 28 квітня 2015 року.

Зобов'язано ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надати ОСОБА_5 відповіді на його звернення: вх. №137-П від 16 квітня 2015 року, № 138-Г від 16 квітня 2015 року, № 593 від 27 квітня 2015 року, № 909-Г від 28 квітня 2015 року відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_5 за договором № 300937/65912/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 6 місяців в іноземній валюті від 27 жовтня 2014 року: 1 320,00 доларів США - суму вкладу; 21,50 доларів США - нараховані відсотки за вкладом; 59,57 доларів США - 11,6 % річних за час несанкціонованого користування грошовими коштами в період з 28 квітня по 16 вересня 2015 року включно; 15,65 доларів США - 3 % річних від простроченої суми за період з 28 квітня по 16 вересня 2015 року, а всього суму в розмірі 1 416,72 доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року скасовано в частині стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_5 1 320,00 доларів США - суму вкладу; 21,50 доларів США - нараховані відсотки за вкладом; 59,57 доларів США - 11,6 % річних за час несанкціонованого користування грошовими коштами в період з 28 квітня по 16 вересня 2015 року включно; 15,65 доларів США - 3 % річних від простроченої суми за період з 28 квітня по 16 вересня 2015 року, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення щодо заявлених позовних вимог, стягнувши пеню з відповідача на його користь згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» банківських послуг, а також належні суми судових витрат до бюджету, та залишити неоскаржену частину рішення суду першої інстанції без змін.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем порушено договірні зобов'язання в частині повернення банківського вкладу в межах строку, узгодженого сторонами договору, а тому позовні вимоги про його повернення, а також відсотків за користування банківським вкладом підлягають задоволенню з наступного дня за днем припинення дії спірного договору (28 квітня 2015 року) до дня, що передував дню прийняття рішення виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про запровадження тимчасової адміністрації в банку (16 вересня 2015 року).

Відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % від вартості своєчасно невиконаних фінансових послуг та пені за прострочення договірних зобов'язань, нарахованих позивачем відповідно до вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд виходив з того, що між сторонами у справі виникли зобов'язальні правовідносини, у зв'язку із чим відсутні підстави для покладання на банк санкцій згідно із Законом України «Про захист прав споживачів», а посилання позивача на норми цього Закону є безпідставними.

Врахувавши, що позивачем не доведено вини відповідача в спричиненні моральної шкоди, і виплата такої шкоди умовами договору не передбачена, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з банка на користь ОСОБА_5 моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій банку з ненадання відповідей на звернення позивача та зобов'язавши відповідача такі відповіді надати, суд виходив з того, що банком не надано доказів на підтвердження дотримання ним Закону України «Про звернення громадян», а захист прав позивача у такий спосіб не суперечить положенням ч. 2 ст. 16 ЦК України та вказаному вище Закону.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду в частині стягнення суми вкладу, відсотків, 11,6 % річних за час несанкціонованого користування грошовими коштами і 3 % річних, та відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував ч. 3 ст. 303 ЦПК України, відповідно до якої апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, та виходячи з того, що з 17 вересня 2015 року у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію, а також з огляду наположення п. 1 ч. 5 та п. 5 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дійшов обґрунтованого висновку, що стягнення з відповідача належних позивачу грошових коштів за договором банківського вкладу порушить порядок задоволення вимог кредиторів, встановлений вимогами ст. ст. 45, 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

В іншій частині вирішення позовних вимог апеляційний суд вмотивовано погодився із висновками суду першої інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М.Коротун

Т.О. Писана