Справа № 438/19/16-ц
Номер провадження 2/438/160/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 лютого 2016 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Слиша А.Т.

при секретарі Слєпченко Н.С.

з участю позивача ОСОБА_1

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області, ОСОБА_4 управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та майнової (судових витрат) шкоди, заподіяних незаконним звільненням, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідачів: управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області, ОСОБА_4 управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Державної казначейської служби України за протиправні дії повязані з його незаконним звільненням на його користь відшкодування за завдану матеріальну (судові витрати) та моральну шкоду в сумі 18443 гривень 78 копійок.

Позовні вимоги мотивує тим, що з 22 січня 2008 року проходив державну службу в управлінні Державного казначейства у м. Бориславі Головного управління Державного казначейства у Львівській області, працюючи на посаді заступника начальника - начальника відділу обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів, моніторингу та контролю платежів. З 04 січня 2011 року по 26 грудень 2011 року працював на посаді заступника начальника управління - начальника відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів УДК у м. Бориславі ГУДКУ у Львівській області. 26 грудня 2011 року його було звільнено з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КзПП України.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року позивача поновлено на роботі. Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, яка підлягала негайному виконанню, відповідачами було виконано 11 листопада 2015 року і його було поновлено на посаді заступника начальника управління - начальника відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів Управління Державної казначейської служби України у м. Бориславі Львівської області.

Позивач вважає, що дії відповідача, щодо порушення його прав у сфері трудових відносин, звільнення з роботи принизило його, завдало моральної шкоди та призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та інших негативних наслідків морального характеру. Поновлення його прав вимагає від нього додаткових, раніше непередбачуваних зусиль. Такі дії відповідача, щодо протиправного звільнення та несплата заробітної плати, вимагає від нього додаткових зусиль по організації свого життя, для того, щоб гідно існувати.

Розмір моральної шкоди, посилаючись на методичні рекомендації «Відшкодування моральної шкоди», викладені в листі Міністерства юстиції України від 13.05.2004 р. № 35-13/797, визначає у розмірі 16 388 гривень 83 копійки. Просить суд стягнути на його користь завдану моральну шкоду відповідно до вимог ст.. 237-1 КЗпП України.

Крім цього, посилачись на вимоги ч.1 ст..22 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 2054 гривень 95 копійок. Завдану шкоду позивач обгрунтовує понесеними ним витратами під час розгляду адміністративного позову про поновлення на роботі в судових інстанціях, зокрема витрати на правову допомогу у розмірі 1550 гривень та витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту позивача (до суду) у розмірі 504 гривні 95 копійок.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві, просить позов задоволити.

Представник відповідача, начальник управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області ОСОБА_2Б у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просить у позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 управління Державної казначейської служби України у Львівській області ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності №12-21/172 від 11 січня 2016 року у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, зіславшись на обставини викладені у заперечені. Зокрема, що позивачу було відомо про порушення своїх прав ще в грудні 2011 року. Відповідно до ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім цього, вважає що заявлена вимога про відшкодування матеріальної шкоди є не що інше як судові витрати, які невідривно повязані із адміністративною справою. Не відносяться до збитків в розумінні ст..22 ЦК України, і не можуть бути предметом розгляду в цивільному процесі, оскільки повинні бути розглянуті виключно в порядку адміністративного судочинства.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання повторно не зявився, про причину неявки суд не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Судом встановлено, що з 22 січня 2008 року проходив державну службу в управлінні Державного казначейства у м. Бориславі Головного управління Державного казначейства у Львівській області, працюючи на посаді заступника начальника - начальника відділу обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів, моніторингу та контролю платежів. З 04 січня 2011 року по 26 грудень 2011 року працював на посаді заступника начальника управління - начальника відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів УДК у м. Бориславі ГУДКУ у Львівській області. 26 грудня 2011 року його було звільнено з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КзПП України.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частко; визнано протиправними і скасовані накази «Про звільнення з посади ОСОБА_1М.», останнього поновлено на роботі. В іншій частині адміністративного позову відмовлено. Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, яка підлягала негайному виконанню, відповідачами було виконано 11 листопада 2015 року, позивача було поновлено на посаді заступника начальника управління - начальника відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів Управління Державної казначейської служби України у м. Бориславі Львівської області.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року вищезгадана постанова залишена без змін.

Як вбачається із вищезгаданих судових рішень, а також із долучених до матеріалів справи адміністративних позовів, позивач ОСОБА_1 не звертався до суду із позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, а також майнової (судових витрат) шкоди, заподіяних незаконним звільненням.

Відповідно спеціальної норми, а саме ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк,коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди»до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках,передбачених трудовим законодавством,- застосовується тримісячний строк позовної давності(ст.233 КЗпП).

Про порушення свого (як випливає з наявних у справі доказів: наказів про звільнення від 23 грудня 2011 року та 26 грудня 2011 року, а також ухвали колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 15 січня 2015 року) позивач дізнався в період часу грудень 2011 року січень 2012 року, отже позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, заподіяною незаконним звільненням.

Враховуючи описову та мотивувальну частини вищезгаданих судових рішень, судом встановлено факт заподіяння позивачу моральної шкоди, а тому є підстави,передбачені ст..237-1 КЗпП України для стягнення моральної шкоди.

Однак, відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228,233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків,а також навести у рішенні мотиви,чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Позивачем заявлено клопотання про поновлення строків звернення до суду з вимогами про стягнення моральної шкоди, оскільки про порушення свого права дізнався із судових рішень про поновлення на роботі. Поважною причиною поновлення строків також вказує на тривалий час, понад розумні строки, розгляду адміністративними судами трудового спору.

В силу положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази на своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Враховуючи, що позивач не був позбавлений права на звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди в порядку адміністративного судочинства, в тому числі і під час вирішення спору в адміністративних судах, суд вважає , що підстави для поновлення тримісячного строку звернення до суду відсутні.

Незважаючи на підставність позовних вимог про стягнення моральної шкоди, в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, слід відмовити з підстав пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду.

В задоволенні позовних вимог про стягнення майнової (судових витрат) шкоди, заподіяної незаконним звільненням, слід відмовити за безпідставністю, виходячи з наступного.

Як підставу відшкодування майнової шкоди, заподіяної незаконним звільненням, позивач посилається на ст..22 ЦК України, відповідно ч.1 зазначеної норми, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реальна одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Завдану майнову шкоду, позивач обґрунтовує понесеними ним витратами під час розгляду адміністративного позову про поновлення на роботі в судових інстанціях, зокрема витратами на правову допомогу у розмірі 1550 гривень та витратами, пов'язаними з переїздом до іншого населеного пункту позивача (до суду) у розмірі 504 гривні 95 копійок.

Відповідно до ст.. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору і витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема витрат на правову допомогу та витрат сторін і їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду.

Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст.94 КАС України).

Виходячи із змісту вищезазначених правових норм, судові витрати, які повязані із розглядом адміністративної справи не відносяться до збитків в розумінні ст..22 ЦК України, відповідно у суду відсутні правові підстави для задоволення в цій частині позовних вимог.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Положеннями ст. 88 ЦПК України не передбачено стягнення в дохід держави судового збору з позивача, якого звільнено від сплати судового збору, у разі відмови в задоволенні позову.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст.3,10, 11,15,16, 60,61, 212-215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області, ОСОБА_4 управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та майнової (судових витрат) шкоди, заподіяних незаконним звільненням у розмірі 18 443 гривень 78 копійок відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Бориславський міський суд Львівської області.

Головуючий: суддя А.Т.Слиш