Номер провадження: 22-ц/785/1782/16
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, яка діє від імені ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що 27 серпня 2013 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси визнано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 33,3 кв.м. спільним сумісним майном ОСОБА_5 та ОСОБА_4, набутим сторонами в період проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, здійснений поділ спільного сумісного майна подружжя, визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири за кожною із сторін.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.05.2014 р., рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.08.2013р. скасовано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.10.2014р. рішення апеляційного суду Одеської області від 16.05.2014р. скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.12.2014 р. рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.08.2013 р. залишено без змін.

16 лютого 2015 року додатковим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси визнано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 33,3 кв.м., в тому числі житловою 17.3 кв.м., - спільним сумісним майном ОСОБА_5 та ОСОБА_4, набутим сторонами в період проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, здійснений поділ спільного сумісного майна подружжя, що складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 33,3 кв.м., в тому числі житловою 17,3 кв.м., визнано право власності на 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 33,3 кв.м., в тому числі житловою 17,3 кв.м. - за ОСОБА_5, місце реєстрації: м. Одеса, вул. Отамана Чепіги, буд.54. та визнано право власності на 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 33,3 кв.м., в тому числі житловою 17,3 кв.м. за ОСОБА_4

04 березня 2015 року з метою державної реєстрації права власності на 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 33,3 кв.м., в тому числі житловою 17,3 кв.м., ОСОБА_5 звернулася з заявою до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

11 березня 2015 року було отримане рішення державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про відмову у державній реєстрації права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 33,3 кв.м., в тому числі житловою 17,3 кв.м., в зв'язку з тим, що заявлене право вже зареєстроване за іншою особою на підставі договору купівлі-продажу.

Тобто, ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_5 здійснив відчуження однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 33,3 кв.м., в тому числі житловою 17,3 кв.м. на користь третіх осіб.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження обєктів нерухомості майна щодо обєкта нерухомості майна стало відомо, що власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 33,3 кв.м., в тому числі житловою 17,3 кв.м. є ОСОБА_6, на підставі договору купівлі-продажу №1430 від 15.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7

На підставі вищевикладеного позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила витребувати у ОСОБА_6, як добросовісного набувача на користь ОСОБА_5 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 33,3 кв.м., в тому числі житловою 17,3 кв.м., а також стягнути солідарно з відповідачів на її користь судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача в усній формі уточнив позовні вимоги, та поставив питання про долучення ОСОБА_3 в якості відповідача, заявивши до останній позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 та з інших відповідачів судових витрат, та вимоги уточненого позову підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_6, заперечували проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, про слухання справи була повідомлена належним чином.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволений, витребувано з незаконного володіння, як добросовісного набувача ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 33,3 кв.м., в тому числі житловою 17,3 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати в сумі 1 000 грн.; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати в сумі 1 000 грн.; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати в сумі 1 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, яка діє від імені ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якої просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що судом неповно зясовані обставини, які мають значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог частини другої ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що майно вибуло з володіння власника в силу укладання договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, який придбав це майно за відплатним договором і що він не знав і не міг знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала право його відчужувати.

Однак з такими висновками суду, колегія суддів погоджується не в повній мірі з наступних підстав.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 27 серпня 2013 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси, визнано однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 спільним сумісним майном, набутим ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в період проживання однією сімю чоловіка та жінки без шлюбу з вересня 2009 року до 21 січня 2011 року, поділено спільне сумісне майно та визнано право власності за ОСОБА_5 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 (а.с. 5-7).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2014 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2013 року скасовано, та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено.

Після ухвалення апеляційним судом Одеської області рішення від 16 травня 2014 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується договором дарування від 01.07.2014 року, посвідченого нотаріально.

В свою чергу ОСОБА_3, скориставшись своїм правом власності 15 липня 2014 року уклала договір купівлі-продажу на спірну квартиру з ОСОБА_6, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с. 41).

В подальшому, вже після укладених угод між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, і ОСОБА_3 та ОСОБА_6, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2014 року скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

23 грудня 2014 року ухвалою апеляційного суду Одеської області рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2013 року залишено без змін (а.с. 9-11).

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 уклав договір дарування з ОСОБА_3, однак позивачка ОСОБА_5 звертається з позовом про витребування 1/2 частини квартири у ОСОБА_6, який в свою чергу придбав квартиру у ОСОБА_3

ОСОБА_8 не ставила питання про визнання недійсною першої угоди договору дарування, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а заявляє лише віндикаційний позов до ОСОБА_6, який придбав квартиру у ОСОБА_3

З наведених підстав,колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду підлягає скасування, в зв`язку з тим, що позов у порядку ст. 388 ЦК України, ОСОБА_8 заявила передчасно, без вирішення питання про визнання недійсною угоди, укладеною між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, на час коли існувало рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, та яке в подальшому було скасоване.

Більш того, при розгляді справи, судом першої інстанції були також порушені норми процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача під час судового засідання від 24.09.2015 року, було заявлено клопотання про долучення до участі у справі співвідповідача ОСОБА_3, але з матеріалів справи не вбачається, що нею була отримана позовна заява, та не зрозуміло, які саме позовні вимоги були заявлені саме до ОСОБА_3

Більш того у відповідності до ст. 18 ЦПК України, позов предявляється шляхом подання саме позовної заяви, але в матеріалах справи міститься лише позовна заява заявлена до ОСОБА_4 та ОСОБА_6, інших позовних заяв не має.

Справа колегією суддів розглянута відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які знаходяться в матеріалах справи, належність та допустимість яких перевірена судом та їм надана оцінка в рішенні суду.

Таким чином колегія суддів вважає, що на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, яка діє від імені ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове.

В задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________О.Г. Журавльов

______________________________________Н.В. Ісаєва