№ 207/2913/15-ц
№ 2/207/311/16
13 січня 2016 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі
головуючого судді Юрченко І.М.
при секретарі Сівачук А.А.
за участю позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє від свого імені та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Баглійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпродзержинського міського управління юстиції про встановлення факту батьківства, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності,-
Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що з 1997 року вона стала підтримувати фактичні шлюбні відносини із ОСОБА_5, вони стали проживати однією сімєю, вести спільне господарство та мали спільний бюджет. На той час, коли вони стали проживати спільно, як чоловік та дружина, ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі не перебував і дітей не мав. Вона ж перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7, від якого мала доньку ОСОБА_8.
У 1999 році вона завагітніла і ОСОБА_6 став наполягати на народженні дитини, оскільки в нього не було дітей і він бажав стати батьком. Вона стала на облік у медичному закладі та при заповненні картки вагітної зазначила ОСОБА_5 батьком дитини, народження якої вона очікувала.
28 квітня 2000 року у них з ОСОБА_5 народився син ОСОБА_9. Пологи відбувалися у пологовому будинку № 2 м. Дніпропетровська, і ОСОБА_6 особисто забирав її з дитиною із пологового будинку.
Але, зважаючи на те, що на момент народження сина, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із своїм першим чоловіком - ОСОБА_7, то при реєстрації народження дитини в Баглійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції відомості про колишнього чоловіка, як про батька народженого нею сина ОСОБА_9, були внесені до актового запису про народження № 19 від 21 червня 2007 року.
У 2006 році ОСОБА_6 вирішив продати свій будинок по вул. Сухумській, 35 в м. Дніпропетровську і придбати інший, який більше підходив би для проживання їх сімї. Вирішенням всіх питань, повязаних із продажею будинку та купівлею нового, ОСОБА_6 доручив її старшій доньці ОСОБА_8, видавши нотаріально посвідчену довіреність, і вона представляла інтереси ОСОБА_6 при укладенні договорів.
Вартість будинку №12 по вул. Маяковського в сел. Карнаухівка в м. Дніпродзержинську була сплачена позивачкою разом з ОСОБА_6 за рахунок коштів, отриманих від продажу будинку №35 по вул. Сухумській в м. Дніпропетровську та за рахунок їх спільних коштів, накопичених під час фактичних шлюбних відносин та спільного проживання. Право власності на придбаний будинок №12 по вул. Маяковського в сел. Карнаухівка було зареєстровано за ОСОБА_5.
Позивач ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 та їх спільним сином ОСОБА_9 одразу ж заселилися до придбаного будинку №12 по вул. Маяковського в сел. Карнаухівка в м. Дніпродзержинську і зареєструвалися в ньому, він став їх єдиним постійним місцем проживання, в якому вона разом із сином до теперішнього часу зареєстрована та проживає, що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 7 Карнаухівської селищної ради № 426 від 29 жовтня 2014 року.
У 2007 році ОСОБА_7 довідався про те, що він записаний батьком дитини - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, і звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська із позовною заявою про оспорювання батьківства, залучивши її до участі у справі як відповідача.
В своєму позові ОСОБА_7 зазначив, що у 1997 році ОСОБА_1 та він припинили спільне проживання, і вона стала проживати однією сімєю із ОСОБА_5, від якого 28 квітня 2000 року народила сина ОСОБА_9, і тому колишній чоловік позивачки просив суд виключити відомості про нього, як про батька, з актового запису про народження дитини - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Під час судового розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_7 в судовому засіданні в якості свідка був допитаний ОСОБА_5, який визнав себе батьком дитини сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та підтвердив, що проживає разом з ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах з 1997 року, що вони ведуть спільне господарство і виховують їх спільного сина ОСОБА_9.
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 жовтня 2007 року по справі №2-1703/2007 відомості про ОСОБА_7, як про батька, були виключені з актового запису №19 від 22 червня 2007 року про народження дитини ОСОБА_12. Рішення суду не оскаржувалося і набрало законної сили.

Після ухвалення рішення ОСОБА_5 мав намір подати до відділу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання свого батьківства щодо малолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, але через загострення тяжкої хвороби - цироз печінки, яку виявили у нього в січні 2007 року, він не встиг юридично зареєструвати своє батьківство.

10 листопада 2007 року ОСОБА_5 помер.

Весь час з моменту виявлення хвороби і до моменту смерті, вони разом із ОСОБА_6 боролися за його здоровя та життя, він знаходився на стаціонарному лікуванні, пройшов коштовне амбулаторне медичне лікування, вартість якого була сплачена з їх спільних коштів, вона доглядала за ОСОБА_6 і піклувалася про нього, ніякі інші особи або його родичі допомогу їм не надавали.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, сел. Карнаухівка, вул. Маяковського, будинок, 12, в якому ОСОБА_5 разом з нею - ОСОБА_1 та їх сином ОСОБА_9 проживав та був зареєстрований на час його смерті.

Приймаючи до уваги, що на момент смерті ОСОБА_6 не перебував у зареєстрованому шлюбі, інших дітей, крім їх спільного сина ОСОБА_9, не мав, його батьки померли, то єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 був їх спільний син ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оскільки позивачка з сином залишилися проживати у ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Дніпродзержинську, то вона вважала, що син ОСОБА_9 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 А для юридичного оформлення його спадкових справ вона повинна була б звернутися до суду із заявою про встановлення факту батьківства померлого ОСОБА_5 щодо малолітнього сина ОСОБА_9, а потім до нотаріальної контори.

Але через тяжке матеріальне становище, в якому опинилися вона з сином після смерті ОСОБА_6, позивачка протягом деякого часу не мала можливості звернутися ні до суду, ні до нотаріальної контори. Крім цього, вона повинна була виконати першочергові ремонтні роботи у придбаному будинку, щоб вони з сином могли проживати в ньому, а тому, накопичивши хоч якісь кошти, вона виконала ремонт даху будинку, посилила фундамент, поставила нову огорожу. Зазначене свідчить про те, що вона, як законний представник малолітнього сина ОСОБА_9, виконала дії, що свідчать про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6

При цьому, у 2009 році вона тяжко захворіла, почала втрачати зір, з приводу чого була неодноразово прооперована, а потім проходила довготривале лікування, і внаслідок захворювання очей, їй була встановлена тертя група інвалідності. У 2010 році в неї виявили туберкульоз, і протягом восьми місяців вона знаходилася на стаціонарному лікуванні в туберкульозному диспансері. Її лікування та особливе харчування вимагали від неї значних грошових коштів.

Зазначені обставини стали причиною того, що лише у вересні 2010 року вона звернулася до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська із заявою, поданою в порядку окремого провадження, про встановлення факту батьківства ОСОБА_5 щодо малолітнього сина ОСОБА_9.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року по справі №2-о-79/2010 її заява була задоволена, встановлений факт батьківства ОСОБА_5 щодо дитини - сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, і на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, відомості про ОСОБА_6, як про батька дитини, були внесені до актового запису про народження сина ОСОБА_9, прізвище якого було змінено на Кулинич, а по батькові на Вікторович, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції 22 березня 2012 року.

Будучи впевненою, що її неповнолітній син ОСОБА_9 є єдиним спадкоємцем першої черги після свого померлого батька ОСОБА_6, і з урахуванням того, що він на момент смерті спадкодавця проживав та був зареєстрований разом із батьком, вона вважала, що син ОСОБА_9 прийняв спадщину, як спадкоємець першої черги, відповідно до вимог частин третьої та четвертої статті 1268 ЦК України, згідно якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, і малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину.

А отже вона не була обмежена у часі щодо юридичного оформлення спадщини після померлого ОСОБА_6, і при цьому вони із сином продовжували проживати в спадковому будинку, утримували його у належному житловому стані, ніякі інші особи про свої права на спадщину ОСОБА_6 не заявляли.

Влітку 2014 року вона вирішила юридично оформити спадщину на імя сина, і звернулася до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на імя сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, після його померлого батька ОСОБА_5.

Вона зібрала наявні в неї документи для отримання свідоцтва про право на спадщину, і при черговому відвідуванні нотаріальної контори їй стало відомо, що рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року про встановлення факту батьківства ОСОБА_6 щодо неповнолітнього сина ОСОБА_9, за апеляційною скаргою сестри померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_4, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року було скасовано, і її заява про встановлення факту, що має юридичне значення, залишена без розгляду. В своїй ухвалі апеляційний суд Дніпропетровської області, як на підставу скасування рішення, послався на існування спору про право між нею, як законним представником неповнолітнього сина ОСОБА_9, та ОСОБА_4, і цей спір повинний вирішуватися в порядку позовного провадження, а не окремого.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначила, що про рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року про встановлення факту батьківства ОСОБА_13 щодо неповнолітнього сина ОСОБА_9 їй стало відомо лише 18 березня 2015 року.

Але при цьому, ще 30 жовтня 2014 року завідуючою Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 відповідачу ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_5 на житловий будинок, який складається із житлового будинку А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 51,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю Г-1, вбиральні Д-1, погребу Є-1, огорожі № 1-3, тротуару І., що розташований на земельній ділянці 1567 кв.м у Дніпропетровській області, місто Дніпродзержинськ, смт. Карнаухівка, вулиця Маяковського, будинок 12.

І як же відповідач не могла знати про існування рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року, коли ще влітку 2014 року позивачка надала нотаріусу копію свідоцтва про народження сина ОСОБА_9 із внесеними змінами про ОСОБА_5, як про батька дитини до актового запису про народження дитини, а також надала нотаріусу, як законний представник ОСОБА_6, заяву про прийняття спадщини після померлого батька дитини ОСОБА_5. На вимогу нотаріуса 29 жовтня 2014 року вона взяла довідку про склад зареєстрованих у ІНФОРМАЦІЯ_4 м. Дніпродзержинська осіб, яку одразу ж передала нотаріусу Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори.

Таким чином, на момент видачі відповідачу ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме станом на 30.10.2014р., рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року було чинним, відомості про ОСОБА_5, як про батька дитини ОСОБА_6, із актового запису про народження не виключалися, вона заявила про право неповнолітнього спадкоємця на отримання свідоцтва про право на спадщину, а отже і ОСОБА_4, і державному нотаріусу було добре відомо про існування спадкоємця першої черги за законом після померлого ОСОБА_5, і що малолітня, неповнолітня дитина вважаються такими, що прийняли спадщину. Разом з цим в порушення закону та прав неповнолітньої дитини завідуюча Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 видала відповідачу, як спадкоємцю другої черги свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_5.

Позивачка вважала, що видане 30 жовтня 2014 року завідуючою Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_5 спадкоємцю другої черги ОСОБА_4 є недійсним, і нотаріус ОСОБА_14 не мала права видавати його спадкоємцю другої черги при наявності спадкоємця першої черги, так як згідно з ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, і кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, і відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадщину за законом мають діти, батьки спадкодавця та той з подружжя, який його пережив.

В день ознайомлення з матеріалами цивільної справи, 26 червня 2015 року, на її вимогу, завідуючою Сьомої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори позивачці була видана постанова про відмову у посвідченні нотаріальної дії, в якій зазначено, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на імя неповнолітньої дитини - сина спадкодавця ОСОБА_6, через відсутність документів, що підтверджують факт родинних відносин між спадкоємцем та ОСОБА_6. І при цьому в постанові про відмову у посвідченні нотаріальної дії взагалі не зазначено, що вже видане свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно ОСОБА_4

20.08.2015 року позивач подала уточнену позовну заяву, в якій зазначила, що в тексті первинної позовної заяви була допущена помилка щодо по батькові неповнолітнього ОСОБА_3, і його по батькові в позовній заяві та в позовних вимогах було помилково зазначено «Сергійович» замість «Вікторович». Також була допущена помилка щодо дати складання актового запису №19 про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і помилково зазначено «21 червня 2007 року» замість «22 червня 2007 року».

Окрім цього позивачка зазначила, що оскільки рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 10 жовтня 2007 року відомості про ОСОБА_7, як про батька дитини були виключені з актового запису №19 від 22 червня 2007 року про народження дитини ОСОБА_12, а рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року про встановлення факту батьківства ОСОБА_5 щодо дитини - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року, тому на теперішній час відомості про батька її сина ОСОБА_12 внесені до актового запису про народження, згідно частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (ар.с.69), а саме запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проведений за її прізвищем і громадянством, а імя та по батькові батька дитини записані з її слів, як ОСОБА_15.

Отже на теперішній час, відповідно до свідоцтва про народження дитини, правильним є прізвище, імя та по батькові її сина - ОСОБА_3, а датою складання актового запису №19 про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є 22 червня 2007 року.

У звязку з чим просила розглянути цивільну справу за її позовом з урахуванням уточненого прізвища, ім'я та по батькові дитини, уточненої дати складання актового запису про народження та уточнених позовних вимог.

На підставі зазначеного, позивачка в уточненій позовній заяві (ар.с.65-67) просила суд:

1. Встановити факт батьківства ОСОБА_5 щодо дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, що є підставою для внесення відповідних змін Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до актового запису № 19 від 22 червня 2007 року про народження ОСОБА_3, із зазначенням ОСОБА_5 батьком дитини, змінивши прізвище дитини з «Яценко» на «Кулинич», залишивши по батькові дитини «Вікторович».

2. Визвати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом (спадкова справа 350/2014), на житловий будинок, який складається із житлового будинку А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 51,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю Г-1, вбиральні Д-1, погребу Є-1, огорожі № 1-3, тротуару І., що розташований на земельній ділянці 1567 кв.м у Дніпропетровській області, місто Дніпродзержинськ, смт. Карнаухівка, вулиця Маяковського, будинок 12, що видане на імя ОСОБА_4 30 жовтня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-2269.

3.Визнати за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок, який складається із житлового будинку А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 51,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю Г-1, вбиральні Д-1, погребу Є-1, огорожі № 1-3, тротуару І., що розташований на земельній ділянці 1567 кв.м у Дніпропетровській області, місто Дніпродзержинськ, смт. Карнаухівка, вулиця Маяковського, будинок 12, що дасть підстави для реєстрації права власності на нерухоме майно в органах державної реєстрації.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві. Додатково пояснила, що ще влітку 2014 року вона звернулася до нотаріуса, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_6 та подала заяву про прийняття спадщини після померлого батька дитини ОСОБА_5, надала копію свідоцтва про народження сина ОСОБА_9 із внесеними змінами про ОСОБА_5, як про батька дитини до актового запису про народження дитини. На вимогу нотаріуса 29 жовтня 2014 року вона взяла довідку про склад зареєстрованих у ІНФОРМАЦІЯ_4 м. Дніпродзержинська осіб, яку одразу ж передала нотаріусу Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Але в нотаріальній конторі майже протягом року затягували з видачею свідоцтва про право власності на будинок в порядку спадкування на її сина. А коли через рік їй надали можливість ознайомитися з матріалами спадкової справи, то виявилося, що ще 30.10.2014 року свідоцтво про право на спадщину було видано сестрі її чоловіка ОСОБА_4, хоча на час видачі такого свідоцтва нотаріус знав про наявність неповнолітнього спадкоємця - сина ОСОБА_6, так як 29.10.2014року вона надавала нотаріусу довідку голови квартального комітету № 7 Карнаухівської селищної ради № 426 від 29 жовтня 2014 року (ар.с.149), в якій чітко було зазначено, що неповнолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 на час смерті батька ОСОБА_5 10.11.2007 року, проживав разом з спадкодавцем за адресою м.Дніпродзержинськ, смт. Карнаухівка, вул.Маяковського, 12.

Окрім цього позивачка пояснила суду, що відповідачці було добре відомо, що у її покійного брата ОСОБА_16 залишився неповнолітній син ОСОБА_9, 28.04.2000р.н. Як за життя брата, так і після його смерті неповнолітній син ОСОБА_9 часто гостював у своїй тітки ОСОБА_4 та вона визнавала його за свого племінника. Так, аж до минулого року, її син кожного літа їздив до своєї тітки - відповідачки по справі - ОСОБА_4, в будинку якої знаходився в гостях по кілька днів а то і тижнів. Що потім трапилось і чому відповідачка вирішили позбавити його спадщини їй невідомо.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві. Додатково пояснила, що відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства, та стягнення аліментів» зазначено наступне: оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Оскільки син позивачки народився 28 квітня 2000 року, то в даному випадку при встановленні походження дитини слід керуватися ст.53 КпШС. А отже посилання в запереченнях відповідача на підстави визнання батьківства, передбачені статтею 128 Сімейного кодексу України є недоречними.

Також представник позивача пояснили, що ще влітку 2014 року ОСОБА_1 звернулася до 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_6. - спадкоємця 1-ї черги, який і у теперішній час є неповнолітнім. Потім займалася зібранням необхідних нотаріусу документів, взяла довідку про склад сімї, яку використали не в її інтересах, а в інтересах ОСОБА_4, зробила нову технічну документацію і т.д.

Але видачу свідоцтва про право на спадщину затримували в нотаріальній конторі навмисно, бо в цей же час там оформлювали право власності спадкоємцю 2-ї черги за законом ОСОБА_4 - відповідачці по даній справі, в той час, як в спадковому будинку був прописаний та проживав, та і зараз проживає неповнолітній спадкоємець першої черги ОСОБА_6 і це нотаріусу було відомо із довідки про склад сімї наданої 29 жовтня 2014 року ОСОБА_1 нотаріусу.

Нотаріусом 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_4 30 жовтня 2014 року, в той час як отримання свідоцтва очікував спадкоємець першої черги за законом і до 12 травня 2015 року у нотаріуса не було жодної правової підстави не вважати його таким, згідно свідоцтва про народження та довідки з місця проживання. Про наявність апеляційної скарги на рішення Баглійського суду від 03 грудня 2010 року «Про встановлення факту батьківства», ОСОБА_1 не було взагалі відомо до того моменту, коли в червні 2015 року нотаріус 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на скасування апеляційною інстанцією 12 травня 2015 року рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська про встановлення факту батьківства.

У звязку з чим були знову внесені зміни до актового запису про народження сина ОСОБА_9, де запис про батька дитини зроблено на підставі ст. 135 СК України.

Окрім цього представник позивача зазначила, що у свідоцтві про право на спадщину за законом (ар.с. 159) зазначено, що воно видане, на підставі такого правовстановлюючого документу, як дублікат договору купівлі-продажу спадкового житлового будинку. Але за життя ОСОБА_6 дублікат договору не оформлював, а видача свідоцтва про право на спадщину не може бути виконана на підставі дублікату правовстановлюючого документу, який отриманий після смерті спадкодавця. І при тому, в самому свідоцтві про право на спадщину за законом не зазначено, коли саме виданий дублікат і якій особі.

Оскільки ОСОБА_4 заявила про свої права на спадщину ОСОБА_6, як спадкоємець другої черги за законом, і незаконно отримала свідоцтво про право на спадщину, та заперечує, що син позивачки та ОСОБА_5 -неповнолітній ОСОБА_5 має право на спадкування після свого померлого батька, то заява про встановлення юридичного факту та визнання недійним свідоцтва про право на спадщину підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Тому вважала, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню та просить позов позивачки задовольнити повністю.

Відповідач у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила. Про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи, а саме повідомленнями про вручення поштових відправлень. Відповідач заяви про розгляд справи за її відсутністю не надала, причини неявки до суду не повідомила. Відповідно до ст. 224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Позивач та представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечували.

Також відповідачкою були надані письмові заперечення за текстом яких позовні вимоги позивача не визнаються у повному обсязі з тих підстав, що при народженні дитини ОСОБА_12 28 квітня 2000 року його матір ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7. Запис про батька дитини ОСОБА_12 у Книзі реєстрації народжень проведено не за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записані не за її вказівкою, а за спільною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_7, які у цей час перебували у зареєстрованому шлюбі.

Тобто, якби запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу, то дитина була б записана зі слів матері не як ОСОБА_12, а як якась не конкретна особа.

Отже, задоволення позову щодо встановлення батьківства не можливо, так як відсутні встановлені законодавством України обовязкові необхідні умови навіть для прийняття судом заяви до розгляду.

На момент народження дитини позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, тому в графі «батько дитини» в свідоцтві про народження ОСОБА_12 був записаний - ОСОБА_7.

Визнаючи факт батьківства відповідно до ст. 130 СК України, та встановлюючи батьківство відповідно до ст. 128 СК України обовязковою умовою є те, що запис про батька дитини у Книзі повинен бути вчинений відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

З огляду на зазначене вбачається, позов про встановлення батьківства приймається судом до розгляду при реєстрації народження дитини з використанням юридичної фіксації, передбаченої частиною 1 ст. 135 СК України, тобто якщо жодна конкретна особа не записана батьком дитини відповідно до ст.ст. 126 - 128 СК України.

А у даному випадку батьком дитини записана конкретна особа - ОСОБА_7, чоловік позивача на дату народження дитини.

Тобто, вбачається відсутність правових підстав для прийняття позову судом для розгляду та для задоволення першої позовної вимоги про встановлення батьківства.

А враховуючи те, що наступні позовні вимоги є похідними від першої, то у задоволенні інших позовних вимог теж необхідно відмовити.

На підставі зазначеного просила відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились, просили розгляд справи проводити за їх відсутністю, будь-яких заперечень на позов суду не надавали. Представником сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори надані пояснення по справі (ар.с.126) та матеріали спадкової справи №350/2014 до майна померлого ОСОБА_5 (ар.с.132-163).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_7. Також свідок пояснила, що з 2007 року ОСОБА_1 разом з її чоловіком ОСОБА_6, сином ОСОБА_9 та сином ОСОБА_1 від першого шлюбу Олександром проживали по сусідству з нею в будинку №12 по вул. Маяковського в м.Дніпродзержинську.

Її донька товаришувала з сином ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ОСОБА_6 молодшим. ОСОБА_18 часто гостював у неї вдома. Він та її дочка спільно займалися уроками, готували домашні завдання для школи і у ОСОБА_18 молодшого навіть шкільні зошити були підписані на прізвище Кулинич. Ще їй відомо, що хлопчик ОСОБА_18 у школі був також записаний на прізвище Кулинич.

Як сусідці їй було відомо, що ОСОБА_18 молодший називав ОСОБА_5 своїм батько, а останній визнавав хлопчика ОСОБА_5 за власного сина, якого при всіх називав своїм сином. ОСОБА_18 зовнішньо дуже схожий на свого батька ОСОБА_6. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали разом однією родиною, спільно виховували та утримували сина ОСОБА_9 до самої смерті ОСОБА_6. Зараз позивачка з сином ОСОБА_9 продовжує проживати в тому ж самому будинку.

Що стосується відповідачки ОСОБА_4, то свідок пояснила, що її ніколи не знала та ОСОБА_5 їй про ОСОБА_4 ніколи нічого не розповідав.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_19 суду пояснив, що він є сусідом позивачки ОСОБА_1 та проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_8. Їх будинки знаходяться через паркан, тому йому добре відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали як одна сімя. З ними проживали два сина: син ОСОБА_1 від першого шлюбу Олександр та спільний син ОСОБА_1 та ОСОБА_6 молодший ОСОБА_6. В будинку №12 по вул.Маяковського в смт. Карнаухівка в м.Дніпродзержинську їх родина мешкала з 2007 року. Разом з позивачкою він працював в школі №38 в смт Карнаухівка. Там також всі знали, що ОСОБА_6 молодший є сином ОСОБА_5. За життя ОСОБА_5 визнавав ОСОБА_5 молодшого за свого рідного сина, називав його своїм сином, піклувався про нього та дбав, вони спільно з ОСОБА_1 виховували та утримували сина ОСОБА_9. Коли помер ОСОБА_6, його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_9 продовжили мешкати в будинку №12 по вул.Маяковській в смт. Карнаухівка в м.Дніпродзержинську.

Також свідок пояснив, що на похованні ОСОБА_6 ніхто з його родичів присутній не був, похованням займалася тільки ОСОБА_1. Що стосується відповідачки ОСОБА_4, то він ніколи не бачив щоб ОСОБА_4 приїжджала до ОСОБА_6.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, вивчивши заперечення відповідача, показання свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків:

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило.

У судовому засіданні встановлено, що 28 квітня 2000 року у позивача ОСОБА_1 народився син. Зважаючи на те, що на момент народження сина, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із своїм першим чоловіком - ОСОБА_7, то при реєстрації народження дитини в Баглійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції відомості про колишнього чоловіка, як про батька народженого нею сина ОСОБА_9, були внесені до актового запису про народження № 19 від 22 червня 2007 року.

У судовому засіданні були досліджені матеріали цивільної справи №2-1703/2007 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про виключення відомостей про батька із актового запису про народження дитини ОСОБА_12.

Матеріалами зазначеної справи підтверджується той факт, що в своєму позові ОСОБА_7 зазначив, що у 1997 році ОСОБА_1 та він припинили спільне проживання, і вона стала проживати однією сімєю із ОСОБА_5, від якого 28 квітня 2000 року народила сина ОСОБА_9. З цих підстав ОСОБА_7 просив виключити відомості про нього, як про батька, із актового запису про народження дитини.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 жовтня 2007 року справа №2-1703/2007 відомості про ОСОБА_7, як про батька, були виключені з актового запису №19 від 22 червня 2007 року про народження дитини ОСОБА_12. Рішення суду не оскаржувалося і набрало законної сили.

Під час судового розгляду цивільної справи №2-1703/2007 за позовом ОСОБА_7 в судовому засіданні в якості свідка був допитаний ОСОБА_5, який визнав себе батьком дитини - сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та підтвердив, що проживає разом з ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах з 1997 року, що вони ведуть спільне господарство і виховують їх спільного сина ОСОБА_9.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Вирішуючи позовні вимоги позивача щодо встановлення факту батьківства ОСОБА_5 щодо дитини ОСОБА_3 суд керувався наступним.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено наступне: оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються

від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з

дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Відповідно до ч.2, 3 ст.53 КпШС зазначено, що в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може

бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Слід також зазначити, що згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Постановою Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України визначено наступне:

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матірю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства.

А отже посилання відповідача в своїх в запереченнях на підстави визнання батьківства, передбачені статтею 128 Сімейного кодексу України суд визнає неправильними.

Інших доказів та заперечень, які б суд міг взяти до уваги при розгляді справи та ухваленні рішення по суті позовних вимог, відповідачем суду не було надано.

В даному випадку, дитина народжена 28 квітня 2000 року, тобто на час дії КпШС України і розглядати дану справу про визначення походження дитини необхідно керуючись ст. 53 КпШС України - встановлення походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі. Згідно вимог цієї статті беззаперечним доказом визнання батьківства є надані пояснення в якості свідка ОСОБА_5 у судовому засіданні Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська по цивільній справі №2-1703/2007 за позовом колишнього чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_7 «Про оспорювання батьківства», рішення по якому ухвалено 10.10.2007 року.

Даним рішенням повністю підтверджено те, що позивачка та ОСОБА_5 мешкали однією сімєю з 1997 року, мали спільне господарство та спільний бюджет, що у них народився син ОСОБА_9 та що ОСОБА_5 визнає себе батьком дитини, і цей доказ покладений в основу рішення, яке набрало законної сили.

Крім цього, факт спільного проживання однією родиною ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в будинку №12 по вул. Маяковського в смт Карнаухівка в м.Дніпродзжержинську разом з малолітньою дитиною сином ОСОБА_9, а також факт визнання ОСОБА_5 дитини позивачки ОСОБА_5 за власного сина, їх спільне виховання та утримання сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6 підтверджується також поясненнями свідків ОСОБА_19, ОСОБА_17, допитаних в судовому засіданні 13 січня 2016 року та таким доказом як довідка №426 від 29 жовтня 2014 року про місце реєстрації в цьому будинку неповнолітнього сина ОСОБА_9, що міститься в матеріалах спадкової справи №350/2014 (ар.с.149).

Зазначеними свідками також було підтверджено, що позивачка із сином ОСОБА_9 продовжують проживати в спадковому будинку №12 по вул. Маяковського в смт Карнаухівка в м.Дніпродзжержинську до теперішнього часу.

Те, що ОСОБА_6 не встиг зареєструвати дитину на своє імя, підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 (ар.с.22), так як він помер 10 листопада 2007 року, тобто через незначний час (через місяць) після винесення рішення від 10.10.2007р. по справі №2-1703/2007 за позовом ОСОБА_7 про виключення відомостей про батька із актового запису про народження дитини.

ОСОБА_6, помер фактично визнаючи себе батьком (інших дітей, крім сина ОСОБА_9, не мав), але юридично не встиг зареєструвати батьківство відносно свого єдиного сина.

У судовому засіданні також було встановлено, що в один день, 19 січня 2007 року, був укладений договір купівлі-продажу будинку №35 по вул. Сухумській, в м. Дніпропетровську за 23475,00 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого 19 січня 2007 року державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за № 3-383 (ар.с.32) та договір купівлі-продажу будинку №12, розташованого по вул. Маяковського в сел. Карнаухівка м. Дніпродзержинська, за 41924,00 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 19 січня 2007 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрованого в реєстрі за № 81 (ар.с.30).

Факт належності спадкодавцю ОСОБА_5 будинка №12, розташованого по вул. Маяковського в сел. Карнаухівка м. Дніпродзержинська також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів (ар.с.152), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13580148 від 15.02.2007р. (ар.с.150) та Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ар.с.154-156).

ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 та їх спільним сином ОСОБА_9 заселилися до придбаного будинку №12 по вул. Маяковського в сел. Карнаухівка в м. Дніпродзержинську і зареєструвалися в ньому, що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 7 Карнаухівської селищної ради № 426 від 29 жовтня 2014 року (ар.с.34), а також паспортом позивачки, в якому зазначено, що вона зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_9 в м.Дніпродзержинську з 15.03.2007р. (ар.с.16).

У судовому засіданні також були досліджені матеріали цивільної справи №2-о-79/10 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства ОСОБА_5 щодо малолітнього сина ОСОБА_9.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року по справі №2-о-79/10 (ар.с.29) заява ОСОБА_1 була задоволена, встановлений факт батьківства ОСОБА_5 щодо дитини - сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, і на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, відомості про ОСОБА_6, як про батька дитини, були внесені до актового запису про народження сина ОСОБА_9, прізвище якого було змінено на Кулинич, а по батькові на Вікторович, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції 22 березня 2012 року (ар.с.18).

Зазначене рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року про встановлення факту батьківства ОСОБА_6 щодо неповнолітнього сина ОСОБА_9, за апеляційною скаргою сестри померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_4, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року (ар.с.33) було скасовано, і заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишена без розгляду. В своїй ухвалі апеляційний суд Дніпропетровської області, як на підставу скасування рішення, послався на існування спору про право між позивачкою, як законним представником неповнолітнього сина ОСОБА_9, та ОСОБА_4, і цей спір повинний вирішуватися в порядку позовного провадження, а не окремого.

Також у судовому засіданні було встановлено, що 30 жовтня 2014 року завідуючою Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 відповідачу ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_5 на житловий будинок, який складається із житлового будинку А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 51,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю Г-1, вбиральні Д-1, погребу Є-1, огорожі № 1-3, тротуару І., що розташований на земельній ділянці 1567 кв.м у Дніпропетровській області, місто Дніпродзержинськ, смт. Карнаухівка, вулиця Маяковського, будинок 12 (ар.с.35).

Разом з цим постановою завідуючої Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 від 26 червня 2015 року було відмовлено ОСОБА_1, яка діє як представник неповнолітнього сина гр. ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті гр. ОСОБА_5, померлого 10.11.2007 року, оскільки відсутні документи, які підтверджують факт родинних стосунків з гр. ОСОБА_5 (ар.с.15).

Таким чином, на момент видачі відповідачу ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме станом на 30.10.2014р., рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року по справі №2-о-79/2010 було чинним, відомості про ОСОБА_5, як про батька дитини ОСОБА_6, із актового запису про народження не виключалися, позивачка заявила про право неповнолітнього спадкоємця на отримання свідоцтва про право на спадщину, а отже і ОСОБА_4, і державному нотаріусу було добре відомо про існування спадкоємця першої черги за законом після померлого ОСОБА_5, і що малолітня, неповнолітня дитина вважаються такими, що прийняли спадщину. Але в порушення закону та прав неповнолітньої дитини Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видано відповідачу, як спадкоємцю другої черги свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_5.

У судовому засіданні були досліджені матеріали спадкової справи №350/2014, в яких міститься довідка про склад осіб зареєстрованих у ІНФОРМАЦІЯ_4 м. Дніпродзержинська від 29 жовтня 2014 року, яка була видана ОСОБА_1 (ар.с.149) та відповідно до якої за вказаною адресою станом на 10 листопада 2007 року (день смерті спадкодавця) були зареєстровані та проживали ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_10. Суд звертає увагу на те, що дана довідка, окрім іншого, підтверджує місце відкриття спадщини та відповідно до п.1.13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року є обовязковою, так як є документом, що визначає місце відкриття спадщини. Інші документи, які б підтверджували місце відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 в матеріалах спадкової справи №350/2014 відсутні. А відповідно до п 1.2. вказаного Порядку зазначено, що при зверненні спадкоємця у звязку з відкриттям спадщини нотаріус повинен зясувати відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Окрім цього на час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом 30 жовтня 2014 року, у Сьомій дніпропетровській державній нотаріальній конторі ще не було відомостей про те, що рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року по справі №2-о-79/2010 про встановлення факту батьківства скасовано, так як ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року була надана до нотаріальної контори лише 19 травня 2015року ОСОБА_4, що підтверджується її заявою від 19.05.2015р. (ар.с.139).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Згідно з ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, і кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, а відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадщину за законом мають діти, батьки спадкодавця та той з подружжя, який його пережив.

З урахуванням того, що малолітній син позивачки ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6, на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5 (10.11.2007р.) проживав та був зареєстрований разом із спадкодавцем, то суд приходить до висновку, що малолітній ОСОБА_12 прийняв спадщину, як спадкоємець першої черги, відповідно до вимог частин третьої та четвертої статті 1268 ЦК України, згідно якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, і малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійним за рішенням сулу, якщо буде вставлено, що особа, який воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача стосовно того, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми ст.128 Сімейного кодексу України замість положень ст.53 КпШС у зв'язку з тим, що син позивачки ОСОБА_12 народився 28.04.2000року і вже маються певні висновки, як в правових позиціях Верховного суду України (Постанова Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15) так і в Постанові Пленуму Верховного суду № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» про застосування у даній конкретній спірній ситуації норм ст.53 КПШС.

Інших доводів та заперечень, які б суд міг взяти до уваги при розгляді цієї справи відповідачем суду надано не було, а відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. А ч.1 ст.60 ЦПК України встановлює, що кожна сторона зобовязана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 74, 208, 209, 212-215, 224-228, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє від свого імені та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Баглійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпродзержинського міського управління юстиції про встановлення факту батьківства, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності задовольнити у повному обсязі.

1. Встановити факт батьківства ОСОБА_5 щодо дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, що є підставою для внесення відповідних змін Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до актового запису № 19 від 22 червня 2007 року про народження ОСОБА_3, із зазначенням ОСОБА_5 батьком дитини, змінивши прізвище дитини з «Яценко» на «Кулинич», залишивши по батькові дитини «Вікторович».

2. Визвати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом (спадкова справа 350/2014), на житловий будинок, який складається із житлового будинку А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 51,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю Г-1, вбиральні Д-1, погребу Є-1, огорожі № 1-3, тротуару І, що розташований на земельній ділянці 1567 кв.м у Дніпропетровській області, місто Дніпродзержинськ, смт. Карнаухівка, вулиця Маяковського, будинок 12, що видане на імя ОСОБА_4 30 жовтня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-2269.

3.Визнати за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок, який складається із житлового будинку А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 51,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю Г-1, вбиральні Д-1, погребу Є-1, огорожі № 1-3, тротуару І, що розташований на земельній ділянці 1567 кв.м у Дніпропетровській області, місто Дніпродзержинськ, смт. Карнаухівка, вулиця Маяковського, будинок 12, що дасть підстави для реєстрації права власності на нерухоме майно в органах державної реєстрації.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач, представник позивача та треті особи можуть оскаржити рішення на загальних підставах шляхом подання до апеляційного суду Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку.

Суддя І.М. Юрченко