Справа № 344/2632/15-ц
Провадження № 2/344/1092/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, прокурора Євчук М.М., представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа орган опіки і піклування виконкому Івано-Франківської міськради, за участю прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини, про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання позивачу 1/2 частку майна спільної сумісної власності домоволодіння, як таку, що не підлягає розподілу між спадкоємцями,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся в лютому 2015 року в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання позивачу 1/2 частку майна спільної сумісної власності домоволодіння та земельної ділянки, як таку, що не підлягає розподілу між спадкоємцями

Ухвалою Івано-Франківського міського суду (судді Барашков В.В.) від 05.03.2015 року залучено до участі у справі третю особа яка не заявляє самостійних вимог орган опіки і піклування виконкому Івано-Франківської міськради, оскільки відповідач 2 є неповнолітньою дитиною, та сином позивача.

23.03.2015 року у в справу вступила прокуратура міста з метою дотримання інтересів дитини, яка є відповідачем за позовом батька, а мати дитини померла.

28.01.2016 року в звязку з відрахуванням суддю Барашков В.В. зі складу суддів (помер), дана справа прийнята до провадження нового складу суду (головуючого судді Польської М.В.).

17.03.2016 року позивач уточнив (зменшив в частині земельної ділянки) позовні вимоги та просив визнати недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання позивачу 1/2 частку майна спільної сумісної власності домоволодіння, як таку, що не підлягає розподілу між спадкоємцями.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача позов заперечила, зазначивши, що дане домоволодіння та земельна ділянка під обслуговуванням отримане за спадщиною є особистою власністю померлої ОСОБА_8, яка працювала в Португалії довший час і вкладала кошти в будівництво, відповідач прийняла частку в спадковому майні після смерті дочки, а всю належну їй частку (1/2 будинковолодіння та земельної ділянки) відповідач заповіла онуку ОСОБА_7, який є сином позивача та відповідачем по справі, просила в позові відмовити з підстав зазначених в запереченні та наданих пояснень.

Представники ООП та прокуратури вважають позов безпідставним, та вимоги позивача направлені на зменшення частки у майні неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.06.1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 було зареєстровано шлюб (а.с.7), прізвище дружини після укладення шлюбу ОСОБА_8 У подружжя під час шлюбу 01.11.2003 року народився син ОСОБА_7 (а.с.8).

ОСОБА_8, як спадкоємець ОСОБА_10, отримала згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.01.2003 року спадкове майно, яке складалося з незакінченого будівництвом житлового будинку, готовністю 14%, що знаходиться в м.Івано-Франківську, вул.Цілковського,54а (а.с.6). Після чого ОСОБА_8 24.03.2003 року на підставі рішення виконкому 24.03.2003 року стала власником земельної ділянки площею 0.0754га (а.с.146), отримала дозвіл на виконання будівельних робіт 17.03.2004 року (а.с.5) та рішенням виконкому від 20.06.2006 року №204 будинок збудований ОСОБА_8 прийнято в експлуатацію, присвоєно адресу №54а (а.с.9-13), видано 02.10.2006 року ОСОБА_8 Свідоцтво на право власності на домоволодіння (а.с.149-150).

06.05.2014 року ОСОБА_8 померла (а.с.15).

Після її смерті із заявою про прийняття спадщини за законом до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 20.08.2014 року звернувся ОСОБА_5, діючи від власного імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5 ОСОБА_11, в якій зазначено, про прийняття дитиною спадщини (а.с.117). Довідкою нотаріуса від 20.08.2014 року було підтверджено на запит ОСОБА_5 про те, що на день видачі довідки спадкоємцями є син померлої та чоловік (а.с.127зв.). На час смерті у власному будинку померлої, був зареєстрований чоловік ОСОБА_5 з 23.10.2006 року (а.с.124-125). З такими ж заявами про прийняття спадщини за законом до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 29.08.2014 року звернулися мама померлої ОСОБА_6 та батько ОСОБА_12, який відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_6 (а.с.128, 128зв., 131зв.).

06.02.2015 року ОСОБА_6 подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.133зв.), таку ж заяву 06.02.2015 року подав ОСОБА_5 діючи від власного імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5 ОСОБА_11 (а.с.134). Суд звертає увагу на те, що у заяві ОСОБА_5 який діяв від власного імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5 ОСОБА_11, ОСОБА_5 заявив, що частина домоволодіння (по вул.Галицькій) та домоволодіння і земельна ділянка (по вул.Ціолковського 54а) є особистою приватною власністю дружини, та він не претендує на одержання Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

06.02.2015 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори було видано Свідоцтво на право на спадщину за законом, в якому зазначено що спадкоємцями майна (домоволодіння в м.Івано-Франківську, вул.Цілковського,54а) померлої ОСОБА_8 є її чоловік ОСОБА_5 на 1/4 частку, син ОСОБА_5 ОСОБА_11 на 1/4 частку, мати ОСОБА_6 на 2/4 частки (а.с.151,160,168)

06.02.2015 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори було видано Свідоцтво на право на спадщину за законом, в якому зазначено що спадкоємцями майна (прав на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.0754га, в м.Івано-Франківську, вул.Цілковського,54а) померлої ОСОБА_8 є її чоловік ОСОБА_5 на 1/4 частку, син ОСОБА_5 ОСОБА_11 на 1/4 частку, мати ОСОБА_6 на 2/4 частки (а.с.156,164,172).

Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання за позивачем 1/2 частку майна спільної сумісної власності домоволодіння, як таку, що не підлягає розподілу між спадкоємцями та як наслідок скасування всіх Свідоцтв на право на спадщину за законом, в якому зазначено що спадкоємцями майна на домоволодіння в м.Івано-Франківську, вул.Цілковського,54а померлої ОСОБА_8 є її чоловік ОСОБА_5 на 1/4 частку, син ОСОБА_5 ОСОБА_11 на 1/4 частку, мати ОСОБА_6 на 2/4 частки, позивач в позові та представник в поясненнях зазначили,що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Заперечуючи такі вимоги представник відповідача зазначила в письмовому заперечення та поясненнях те, що за вимогами ст..57 СК України особистою приватною власністю дружини є майно набуте нею в порядку спадкування, а тому домоволодіння незавершене будівництвом отримане померлою у особисту приватну власність. Померла ОСОБА_8 близько 11 років працювала за кордоном (Республіка Португалія), в т.ч. з 2003 року по 2006 рік коли велося інтенсивно будівництво (а.с.198-203), а тому завершення будівництва будинку відбувалось за її особисті кошти та кошти батьків (батька який також працював за кордоном), а позивач працював на той час на державній посаді в правоохоронних органах, що отримував незначний дохід у порівнянні з померлою. Вартість будинковолодіння 2 268 926грн. без ПДВ (а.с.20), що є дуже значним внеском в будівництво після спадщини. Всі кошти за які проводились будівельні роботи надавались дружиною, тому надуманими є доводи та вимоги про визнання спільною сумісною власністю. Окрім того, надані позивачем докази квитанції та інші документи не є належними доказами, без підтвердження, що саме ці матеріали використані на будівництво будинку, та саме за кошти позивача (а.с.71-80).

Суд погоджується з такими доводами представника відповідача, які не спростовані належними доказами позивачем, окрім того, що представником позивача також не надано суду належно засвідчені докази або оригінали для звірки. Не є належним доказом вкладу коштів і наданий договір на послуги електрозвязку до будинку, оскільки такий доказ не може вказувати на внесок коштів у будинковолодіння позивачем, та датований під час проживання позивача вже у збудованому будинку. Не є доказом виписка з блокноту (а.с.204-205) невідомо ким зроблені записи та щодо чого стосуються такі записи, як і те, що це внесок одного з подружжя у особисту власність іншого чим збільшено вартість майна.

У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За ст..57 цього ж кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: в т.ч. майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тобто, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Стаття 62 СК України передбачає випадки виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові, однак, дану норму позивач не застосовував у даному спорі.

Згідно п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Під час розгляду справи судом, відповідач склала заповіт на 1/2 частку домоволодіння на онука ОСОБА_7 (а.с.227), який є сином позивача та відповідачем по справі.

Представники прокуратури та ООП вказали і на те, що вимоги законного представника дитини позивача до свого сина (відповідача 2) про визнання за позивачем права на частку у нерухомому майні 1/2 частки, скасування Свідоцтва про право на спадщину, ущемляє та зменшує майнові права дитини, який буде власником після такого можливого скасування - 1/8 частки, а не наявної 1/4 частки будинковолодіння.

При цьому, судом встановлено, що в будинку живе батько із сином, останній зареєстрований в будинку з 03.06.2014 року (попередньо був зареєстрований у будинку батьків померлої (відповідача у справі), відповідач1 в будинку не проживає і намірів на проживання немає, тобто позивач і так користується всім будинком вцілому разом з своїм сином.

Зважаючи на все вищевказане, позовні вимоги не є доведеними суду.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа орган опіки і піклування виконкому Івано-Франківської міськради, за участю прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини, про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання позивачу 1/2 частку майна спільної сумісної власності домоволодіння за адресою м. Івано-Франківськ, вул.. Ціолковського, 54 А в м. Івано-Франківську, як таку, що не підлягає розподілу між спадкоємцями відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Польська М.В.