Справа № 152/396/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
20 квітня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді Славінської Н.Л.,
секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,
позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки адвоката Костриці В.С.,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини,
10.03.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку, а також понесені нею судові витрати на надання правової допомоги.
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.11.2013 року.
Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею та знаходиться на її утриманні.
Спільне життя з відповідачем не склалося, останній проживає окремо. Тривалий час відповідач не приймає участі в утриманні дитини, у зв`язку із чим заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 23.02.2016 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 .
Вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, у зв`язку із чим також потребує матеріальної допомоги, якої відповідач не надає.
Крім того, відповідач як учасник АТО отримав у 2015 році на території Клекотинської сільської ради земельну ділянку, з якої також може отримувати дохід.
Так як грошове забезпечення відповідача збільшилося вдвічі, вважає, що останній має можливість надавати їй матеріальну підтримку у виді аліментів до досягнення сином трирічного віку.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Костриця В.С. заявлені вимоги підтримали, зсилаючись на ті самі обставини. Просили стягнути з відповідача на утримання позивачки аліменти в розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку, а також понесені позивачкою судові витрати на надання правової допомоги в сумі 1300 грн.
Вважає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що вона потребує матеріальної допомоги і що він спроможний таку допомогу надавати, тому позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Вирішуючи спір суд встановив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.4), та проживали однією сім`єю до червня 2015 року.
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матір`ю позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.5).
Дитина сторін проживає з позивачкою (а.с.6).
Заочним рішенням Шаргородського районного суду від 23.02.2016 року стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 січня 2016 року і до досягнення сином повноліття.
Означене рішення набрало законної сили і знаходиться на стадії виконання.
Вказані факти визнаються позивачкою та відповідачем, тому, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягають.
Позивачка ОСОБА_1 не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку (а.с.8).
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 добровільно щомісячно коштів на утримання дружини не надає.
З довідки, виданої виконавчим комітетом Клекотинської сільської ради від 05.04.2016 року за вих. №02-25-105, вбачається, що ОСОБА_2 має в приватній власності земельну ділянку, площею 1 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Клекотинської сільської ради (а.с.46).
Як пояснив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , доходу від утримання земельної ділянки не має, в оренду не здає, має намір обробляти самостійно, але використав лише частину земельної ділянки, посіявши ячмінь, а решту землі не використовує, так як вона забур`янена.
Проте, суд констатує той факт, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він несе витрати у зв`язку із лікуванням встановлених йому захворювань, витрати на утримання житла, а також витрати на утримання батьків.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).
Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).
Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.
Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.
Таким чином, суд констатує той факт, що відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивачки.
Отже, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості надавати допомогу на утримання позивачки, оскільки, як вбачається з пояснень останньої в судовому засіданні, вона не працює та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, внаслідок чого не має власних доходів, позбавлена можливості матеріально забезпечити себе, що ставить її в скрутне матеріальне становище тому потребує матеріального утримання з боку відповідача.
При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.
Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.
Згідно з ст.48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу (ч.ч.1, 2 ст.75 СК України).
Відповідно до ч.2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.4 ст.84 СК України).
Утримання одному із подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі (ч.ч.1, 2 ст.77 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи наявність законних підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання позивачки, виходячи із того, що остання потребує матеріальної допомоги, а відповідач може надавати таку матеріальну допомогу, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її утримання аліментів в розмірі 1/8 частини його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення сином трирічного віку, підлягає задоволенню.
При цьому, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу ствердження відповідача про те, що позивачка не потребує матеріальної допомоги, що він не спроможний надавати позивачці матеріальну допомогу і що позивачка поставила себе свідомо у становище такої, що потребує матеріальної допомоги, оскільки вказані ствердження ґрунтуються на припущеннях відповідача і спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.
Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (ч.1 ст.79 СК України).
Проте, позивачкою не ставиться вимога про стягнення аліментів на своє утримання від дня подання позовної заяви.
В силу вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Також, в силу вимог ч.2 ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Оскільки позивачка розпорядилася своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, то суд, відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.11 ЦПК України, не вбачає підстав у рішенні зазначати про те, аліменти з відповідача слід стягнути від дня подання позивачкою позовної заяви.
Підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати.
Відповідно до вимог ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати…
Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Правову допомогу ОСОБА_1 у цій справі надавав адвокат Костриця В.С., що діє відповідно до договору про надання правової допомоги від 09.03.2016 року (а.с.34); на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.35).
Відповідно до квитанцій серії 10АААА 412172/52 від 09.03.2016 року, 10АААА 412179/69, 02БР №540972/98 позивачкою сплачено за надання правової допомоги адвокату Костриці В.С. 1300 грн., яка, відповідно до розрахунку, полягає у складанні позову, консультації, складання клопотання, представництво в суді (а.с.57).
Статтею 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Таким чином, понесені позивачкою витрати на правову допомогу при зверненні в суд підлягають стягненню з відповідача, виходячи із розрахунку вказаних витрат, та, враховуючи, що адвокат Костриця В.С. приймав участь у судових засіданнях понад 02 години.
Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 551,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.75, 77, 80, 84 СК України, суд

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_4 (В 6250) Міністерства оборони України, що знаходиться в м. Чугуїв Харківської області, на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини від його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на правову допомогу в сумі 1300 (однієї тисячі триста) гривень.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя