Номер провадження: 22-ц/785/2374/16
Головуючий у першій інстанції Чебан Н. В.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 квітня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник за законом ОСОБА_2 , треті особи: Міністерство оборони України, Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради «Про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення», за апеляційною скаргою Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року -

ВСТАНОВИЛА:
02.07.2015 року Б.-Дністровська КЕЧ району звернулись до суду із зазначеним позовом, по якому просили визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із службової квартири за вказаною адресою без надання іншого житлового приміщення. Позивач посилався на те, що 17.05.2011 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України капітана ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за п. «и» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) ч. 6 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», із виключенням зі списків особового складу, всіх видів забезпечення. Проте службове житло за адресою: АДРЕСА_1 відповідач не здав.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування ВК Б.-Дністровської міської ради просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи Міністерства оборони України до суду не з`явився, будучи сповіщеним належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явився, будучи сповіщеним належним чином.

Рішенням Б.-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2015 року у задоволенні позовних вимог Білгород-Дністровської КЕЧ району відмовлено.

03.02.2016 року Білгород-Дністровська КЕЧ району подали апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просять рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування районним судом обставин у справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 383 від 23 червня 2005 року змінено статус гуртожитку приміщень № АДРЕСА_2 та визнано їх службовими квартирами (а.с.9)

26 березня 2008 року виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради приняв рішення № 298, згідно якому, за клопотанням адміністрації Білгород-Дністровської КЕЧ району, військовослужбовцю гарнізону ОСОБА_4 розподілено службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , на склад сім`ї три особи, а 2 квітня 2008 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради на імя ОСОБА_4 виданий ордер № 839 серії СФ, на право зайняття вказаного житлового приміщення (а.с. 8, 11).

Положеннями ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ( нормативно-правовий акт № 2011-XII від 20.12.1991року), на державу покладається обов`язок забезпечити військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями.

Порядок забезпечення військовослужбовців житловою площею в гуртожитках визначений Наказом Міністерства оборони України № 737 від 30.11.2011року «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями».

Окрім того, ч.1 ст. 118 ЖК України передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно ч. 2 ст. 121 ЖК УРСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Частиною 1 статті 122 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.

Таким чином, виходячи із вищезазначеного, районний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира в установленому порядку набула статусу службової та відповідачі були вселені у квартиру на законних підставах.

Отже, судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги як безпідставні твердження позивача про те, що спірна квартиру відповідачам не виділялась та ордер на квартиру не надавався.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 121 від 17.05.2011 року, капітана ОСОБА_4 , звільненого наказом першого заступника начальника Генштабу Збройних Сил України від 27.04.2011 року №118 з військової служби у запас за пунктом «и» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини 6 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», з 17.05.2011 року вважати таким, що справу і посаду здав. З 17.05.2011 року його виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Білгород-Дністровського ОМВК Одеської області (а.с.7).

Враховуючи дану обставину позивач вважав, що відповідачі втратили право на користування службовою квартирою та підлягали виселенню без надання іншого житла, виходячи із положень ст.ст. 118, 124 ЖК України.

Така позиція позивача не відповідає положенням національного законодавства щодо права громадян на житло та усталеної судової практики з цього питання.

Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Однак статтею 125 ЖК УРСР наведений перелік осіб, які не можуть бути виселені з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Колегія суддів погоджується із міркуванням районного суду про те, що діюче законодавство, у тому числі Житловий кодекс України не містять чіткого визначення поняття одинокої особи. При цьому, слід зазначити, що в законодавстві України визначено поняття одинокої матері ( ст. 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»), яке не є тотожнім поняттю одинокої особи.

У зв`язку з відсутністю у чинному законодавстві України поняття одинокої особи, зокрема і в ЖК України, районним судом було застосовано аналогію права, виходячи із принципів розумності, добросовісності і справедливості, що передбачено ч.8 ст. 8 ЦПК України.

Зокрема, стаття ст. 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР та союзних республік, (прийняті 24 червня 1981 року), повністю кореспондується зі ст. ст. 124, 125 ЖК України, в тому числі відносно порядку виселення військовослужбовців та членів їх сімей.

Тому, колегія суддів вважає правильним те, що районний суд при визначенні цього питання, керувався роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування основ житлового законодавства» Постанови від 3 квітня 1987 р. N 2, у п. 19 якого роз`яснено, що до одиноких осіб крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть відноситися, зокрема, розлучене подружжя, який залишився проживати в службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя, удовець, усиновитель, опікун (піклувальник).

З матеріалів же справи вбачається, що згідно довідки № 246 з місця реєстрації, про склад сімї та прописки: ОСОБА_5 зареєстрована у кв. АДРЕСА_3 на підставі ордеру № 298 від 26.03.2008 року. Разом з нею зареєстровано її доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Основний квартиронаймач ОСОБА_4 виписаний з вказаної квартири (а.с. 79).

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 жовтня 2011 року шлюб між ОСОБА_4 та Он ОСОБА_7 розірваний. Цим же рішення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 стягнуто алименти на утримання неповнолітньої дитини, починаючи з 22.07.2011 року. Рішення набрало законної сили (а.с.76).

На теперішній час, згідно розрахунку державного виконавця від 26 лютого 2016 року, встановлено заборгованість по аліментам ОСОБА_4 у загальному розмірі 32845,67 грн.

Згідно свідоцтва про шлюб від 27.12.2014 року, виданого відділом РАГС Мурованокуриловецького управління юстиції у Вінницькій області, 27.12.2014 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із ОСОБА_8 ( а.с. 123).

Таким чином, вищезазначені обставини дають підстави дійти до висновку про те, що відповідач ОСОБА_5 за статусом дійсно є одинокою особою з неповнолітньою дитиною, а тому у відповідності до вимог ст.125 ЖК України не може бути виселена без надання іншого жилого приміщення.

Згідно висновку виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 32/2383 від 12.11.2015 року, виконком Білгород-Дністровської міської ради як орган опіки та піклування посилаючись на ст. 125 ЖК України вважає недоцільним та заперечує проти задоволення позовних вимог Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення їх без надання іншого житлового приміщення (а.с.75).

Колегія суддів вважає за необхідне звернутися до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Зокрема, п. 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Право на житло є одним з найбільш природних і невід`ємних прав людини.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиціальне значення, якщо може бути реалізоване. А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується шляхом звернення до компетентних органів. І серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини найбільш поширеним є судовий захист.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З матеріалів цивільної справи не вбачається, що позивачем у справі були надані належні допустимі письмові докази на підтвердження доводів щодо позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та непідтвердженими, у зв`язку з чим не підлягаючими задоволенню.

Висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.1, 309, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду
Одеської області В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

06.04.2016 року м. Одеса