Справа № 366/3303/15-ц Головуючий у І інстанції Гончарук О. П.
Провадження № 22-ц/780/2362/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 11.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

11 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А.С., членів колегії суддів Лівінського С.В., Мережко М.В., із участю секретаря Говорун В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу, укладеного без наміру створити сім'ю, недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

09 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання шлюбу, укладеного без наміру створити сім'ю, недійсним, зареєстрованого 18.10.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Соломянського районного управління юстиції в м. Києві за актовим записом №3025.

На обгрунтування заявлених вимог зазначив, що відповідачка мала фіктивні наміри на створення сімї та набуття прав і обов'язків подружжя, мала намір продати квартиру позивача лише з корисливих мотивів.

З моменту реєстрації шлюбу, відповідач спільну власність не утворювала, будь яких планів з позивачем не будувала, проживаючи в зазначеній квартирі.

Також ОСОБА_3 почала негідно вести себе по відношенню до його матері.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 02 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На обгрунтування ухваленого рішення зазначено, що в порушення вимог ст. 60 ЦПК України , позивачем не доведено, що відповідачка уклала шлюб з ним без наміру створення сімї та набуття прав та обовязків подружжя.

Разом з тим, показання свідків також не доводять відсутність у відповідача наміру створити сімю, оскільки вони надали показання про взаємини подружжя.

Жоден із свідків не показав, що відповідач повідомляла їм, що хотіла від свого чоловіка лише будинок, що по цій причині і змусила його зареєструвати з нею шлюб, на що вказано позивачем у позовній заяві.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Суд, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 18 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з дотриманням чинного сімейного законодавства, зокрема на вільній згоді сторін, зареєстровано шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану складено актовий запис №3025 ( а.с. 4).

Від спільного шлюбу у них 25.03.2015 року народився син ОСОБА_4 ( а. с. 25).

На даний час сторони проживають роздільно, а 09 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Однак, позивач не надав суду доказів фіктивності шлюбу і, зокрема, укладення шлюбу ОСОБА_3 без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя згідно ч. 2 ст. 40 СК України.

Згідно із положеннями п. 13 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що за рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності ( ст. 40 СК України ).

Умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди осіб, які беруть шлюб, воля цих осіб повинна бути спрямована на створення сім'ї.

Відповідно до положень СК України при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім'ю чи про його відсутність.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, укладений між сторонами шлюб є дійсним, оскільки сторони мали взаємну згоду на укладення шлюбу і воля цих осіб була спрямована на створення сім'ї.

Беззаперечним доказом цієї обставини є народження у подружжя дитини, присутність позивача на пологах ( а.с. 26 ).

Наявність взаємної згоди на укладення шлюбу і спрямування волі цих осіб на створення сім'ї, окрім цього, підтверджується наданими суду фототаблицями ( а.с. 32-34 ).

Зазначені докази, на переконання апеляційного суду, є належними та допустимими у відповідності до положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України, зміст та зображення яких спростовують зазначені у позові обставини.

Таким чином, місцевим судом встановлено, що сторонами створена сім'я з набуттям прав та обов'язків подружжя, передбачених Сімейним кодексом України.

Відтак, ухвалюючи рішення з приводу відмови в задоволенні позовних вимог, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції належним чином оцінив докази у справі, правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з дотриманням положень ч. 2 ст. 40 Сімейного кодексу України, п. 13 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

А тому, доводи ОСОБА_2 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 4, 40 СК України, ст.ст. 10, 27, 57, 58, 64, 131, 136, 165, 168 ЦПК України, при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не відповідають дійсності, оскільки не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції.

Інші доводи, викладені в апеляції, зокрема, про належність квартири позивачу з матірю, прояв із сторони відповідача інтересу до житла, його власників, вимоги відповідача надати докази на підтвердження цих обставин, відмова ОСОБА_3 проживати у найманій квартирі, що підтверджує фіктивність шлюбу, відсутність наміру створення сімї, набуття прав та обовязків подружжя, відсутність спільного майна, набутого у шлюбі, та сімейних планів, неналежне ставлення до матері та вітчима позивача, укладення шлюбу із корисливих спонукань, нетривале сумісне проживання із дружиною, порушення сімейних прав позивача, несвоєчасний початок 26 січня 2016 року судового засідання у справі, надання доказів у справі із дотриманням чинного законодавства, невиконання суддею обовязків головуючого, нетривале спільне проживання сторін, зачаття дитини до шлюбу, відсутність спільного господарства, інтимних стосунків у подружжя, відсутність намірів зберегти сімю, відновити стосунки, проживати разом, підтвердження позовних вимог поясненнями свідків, електронною перепискою, копіями листів до різних адресатів, копією свідоцтва про право власності на квартиру, записками матері позивача, на переконання апеляційного суду, у даному випадку, правового значення не мають та не спростовують висновки суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог та не є законною підставою, самі по собі, для задоволення апеляційних вимог.

Окрім цього, твердження апелянта про фіктивність шлюбу, відсутність наміру створення сімї, набуття прав та обовязків подружжя, на переконання апеляційного суду, не відповідають дійсності і спростовуються названими доказами, які суд відніс до числа достовірних.

Не спростовують висновки суду, в силу викладеного, і надані докази по справі, зокрема, пояснення, звернення, листи, заява, квитанції, медична документація, довідки, розрахунок заборгованості, постанова, характеристики ( а.с. 40-41, 42-43, 63, 64, 66, 67, 69, 70, 72, 73, 75, 76, 77, 79, 80, 81, 82, 83, 84, 85, 87, 88, 89, 90, 91, 96, 104, 106, 107, 108 ), як і пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Твердження свідків ОСОБА_5, ОСОБА_8 про намагання вирішити житлове питання сімї, тим паче, у стані вагітності, на переконання апеляційного суду, не свідчить про фіктивність укладеного між сторонами шлюбу, а підтверджує лише факт облаштування відповідачем побуту сімї, в т.ч. створення умов для проживання майбутньої дитини.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене із додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу, укладеного без наміру створити сім'ю, недійсним залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.В. Лівінський

ОСОБА_9