Справа № 299/3473/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія судді палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого Дроботі В.В.

суддів: Власова С.О., Бисаги Т.Ю.

при секретарі: Рогач ОЯ.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 29 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Виноградівський РВ ГУДМС України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування державної реєстрації,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 пред'явив до ОСОБА_2 позов про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та скасування реєстрації за даною адресою.

Позивач зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 В 2002 році він уклав шлюб з відповідачкою і вона, як його дружина в 2004 році, поселилась у будинок. З 2014 року відповідачка в будинку не проживає. У 2015 році шлюб між сторонами розірвано.

Посилаючись на те що відповідачка без поважних причин не проживає в будинку з грудня 2014 року, але залишилась зареєстрованою в ньому, що впливає на розмір оплачуваних ним комунальних платежів, позивач просив задовільними його вимоги.

Рішенням суду в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухваливши нове, яким задовольнити позовні вимоги. Вказує на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Окрім того, суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Колегія суддів вважає що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог.

Межами заявлених вимог у цивільному провадженні є підстави та предмет позову.

Зміст оскарженого судового рішення свідчить про те, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених ОСОБА_1 вимог, оскільки вдався до правового аналізу підстав виселення осіб з займаного ними жилого приміщення у зв'язку з їх протиправною поведінкою. Суд констатував, що позивач не надав доказів систематичного руйнування чи псування відповідачкою належного йому житла, а також доказів неможливості спільного проживання у зв'язку з порушенням правил співжиття.

З цими обставинами позивач не пов'язував підстави позову, а предметом його позову являлось не виселення відповідачки з будинку, а визнання її такої , що втратила право на користування цим житлом.

Отже, суд до правовідносин, що виникли між сторонами спору, не застосував матеріальний закон, що регулює ці відносини, а застосував ст.ст.64-65,116, 156,157 ЖК УРСР.

При цьому суд не врахував роз'яснення, що містяться у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справа про захист право власності та інших речових прав» в якому зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

У разі виникнення спору між власником і членами(колишніми) його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні. Ці норми закону є гарантією житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на повагу до свого житла.

Термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати.

Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов'язком держави створювати умови для захисту цього права. Зміст положення ч.4 ст.319 ЦК про те, що власність зобов'язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений в наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам громадян (п.п.1 та 5 Постанови Пленуму ВССУ від 25.09.2015р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок»).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу на праві власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 24 листопада 2003року, посвідченого державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого за №3418 (а.с. 22-24).

Позивач та відповідачка перебували у шлюбі з 2002 року, в цьому шлюбі в них народилось двоє дітей. 20 травня 2015 року шлюб був розірваний (а.с. 8,10-12).

Відповідачка у спірному будинку проживає з 2004 року як член його сім'ї, тобто правомірно.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України рішення суд не може ґрунтуватись на припущеннях.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст.ст.295,303 та 309 ЦПК України встановив нові обставини, які стверджуються матеріалами засідання комісії з питань захисту прав дітей органу опіки та піклування Виноградівської РДА про визначення місця проживання дітей сторін спору.

В протоколі №15 від 23 грудня 2014 року, складеному в присутності і ОСОБА_1, і ОСОБА_2 чітко зазначені поважні причини не проживання відповідачки за місцем її реєстрації, а саме: агресивна поведінка позивача по відношенню до відповідачки, неповага, приниження, фізичне насильство, зрада, нерідки випадки рукоприкладства.

Жодного доказу котрий свідчив би про те що відповідачка вибула зі спірної жилої площі і не використовує її для проживання понад одного року без поважних причин та має інше житло і проживає там, позивач суду першої інстанції та апеляційному суду не надав.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1, наслідком чого є відмова у задоволенні позову.

Як зазначено вище, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення вийшов за межі заявлених позовних вимог та у зв'язку з цим неправильно застосував матеріальний закон.

Оскільки підставою відмови у позові є положення ст.405 ЦК, яка передбачає збереження права користування житлом колишнім членом сім'ї після припинення сімейних відносин з власником житла, то колегія відповідно до приписів ст.309 ЦПК України змінює мотивувальну частину рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду від 29 грудня 2015 змінити.

У вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Виноградівський РВ ГУДМС України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування державної реєстрації відмовити з підстав зазначених у мотивувальній частині даного рішення.

Рішення набирає законної сили після його проголошення, але може бути оскаржено протягом 20 днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: