Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/428/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кіселик С. А.
УХВАЛА

Іменем України

01.03.2016 Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

Головуючого : судді Кіселика С.А.

суддів : Суржика М.М., Суровицької Л.В.

за участі секретаря судового засідання Гусак А.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

13 грудня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати його дядька ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою № 4 в будинку № 21 по вул. Леніна у м. Світловодську Кіровоградської області. (а.с. 2, 11).

Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду від 06 березня 2013 року позовні вимоги були задоволені. (а.с. 39-41)

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду від 09 червня 2015 року заочне рішення від 06 березня 2013 року скасоване. (а.с. 70-71)

Вимоги позову ґрунтуються на тому, що відповідач зареєстрований , проте вже понад три роки не проживає за вказаною адресою. Позивач, як власник квартири, бажає зареєструвати у ній свою дружину та новонароджену дитину, проте реєстрація у помешканні відповідача стала перепоною для цього. Посилаючись на ст.. 8, 19, 41, 47, 55 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 321 ЦК України просить позов задовольнити.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представником позивача ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та доказам.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 підлягає відхиленню, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено наявність перешкод у реєстрації дружини власника та їх новонародженої дитини, оскільки для реєстрації місця проживання особи у житлі, яке є приватною власністю, вимагається лише згода власника, а не осіб які мають реєстрацію проживання за цим місцем, без права власності. Крім того, суд прийшов до висновку, що в межах заявлених позовних вимог передбачені законом підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутні.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української РСР; ст. 405 ЦК України).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, відповідно до 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

В своїй позовній заяві позивач, як підставу визнання відповідача таким, що втратив право користуватись житлом, зазначив відсутність відповідача за місцем проживання понад три роки.

Таким чином колегія суддів робить висновок, що ОСОБА_3 ставить питання про визнання ОСОБА_4, який є його рідним дядьком, таким, що втратив право на користування житлом, з підстав передбачених ст. 405 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Із аналізу зазначеної норми права вбачається, що підставами для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є відсутність члена сім'ї власника житла за місцем проживання понад один рік та відсутність така має бути без поважних причин.

Із довідки начальника ЖЕКу (а.с. 5) вбачається, що відповідач, як дядько позивача, входить до складу його сім'ї. Зазначену інформацію позивач не спростовує.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач та його представник посилаються на те, що відповідач на протязі понад три роки не проживає в квартирі за місцем реєстрації. Однак жодного доказу, який би доводив цю обставину, суду не надано.

Таким доказом мали б бути акти, які б підтверджували відсутність відповідача за місцем проживання, складені на протязі року.

Позивач надав до суду АКТ про встановлення факту не проживання ОСОБА_4 у квартирі. Проте даний акт складено 01 січня 2013 року, а позов до суду подано 13 грудня 2012 року. Тобто, зазначений акт не може бути підтвердженням доводів позивача щодо відсутності відповідача за місцем проживання у період, що передує подачі позову.

Інші доводи скарги, зокрема не приймання відповідачем участі в утриманні квартири, не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 відхилити, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя С.А.Кіселик

Судді: М.М. Суржик

ОСОБА_5