Номер провадження: 22-ц/785/3144/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 лютого 2016р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору дарування частково недійсним,-

встановила:

27 серпня 2015р. ОСОБА_2 звернулася з позовом, який остаточно уточнив, просила суд:

- визнати спільним майном, придбаним під час шлюбу подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках по 1/2 за кожним, а саме: земельну ділянку, площею 0,057га та садовий будинок, які розташовані за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37;

- визнати частково недійсним договір дарування садового будинку від 17 червня 2015р., розташованого за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37, укладений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, зареєстрований за №1108, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5;

- визнати частково недійсним договір дарування земельної ділянки №37 кадастровий номер земельної ділянки :02:020:0058 від 17 червня 2015р., розташованої за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, укладений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, зареєстрований за №1114, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5

В обґрунтування позову позивач вказала, що при оформленні оспорюваних договорів дарування у нотаріуса, вона давала згоду на це, але вважала, що покійний чоловік дарує лише свою частку дачного будинку і земельної ділянки, вважала, що це договір довічного утримання її чоловіка та її самої, та стверджувала, що вона хотіла свою частку у спірному майні подарувати своїм онукам, та відповідач виганяє її з будинку.

В судовому засіданні першої інстанції позивачка ОСОБА_2 пояснила суду, що вона синові нічого не дарувала, чоловік подарував майно, вона підписала згоду, бо чоловік говорив, що уклав заповіт, а потім їй стало відомо, що чоловік подарував синові будинок і землю, та вона не знає, що буде завтра, і хоче померти в своїй хаті, а син усе забрав. Також позивачка підтвердила в судовому засіданні, що вона з покійним чоловіком за його життя подарували належну їм частку квартири їхній доньці ОСОБА_6

Рішенням Іллічівського міського суду від 19 лютого 2016р. у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с.168-173).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити рішення про задоволення її позову, посилаючись на те, що суд в порушені вимог матеріального і процесуального права відмовив їй у задоволені позову, не прийняв до уваги усі обставини по справі (а.с.176-179).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, адвоката в інтересах ОСОБА_2, яка підтримала апеляційну скаргу, заслухав відповідача ОСОБА_3 і його представника, які просили відмовити у задоволені апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при укладені оскаржуваних договорів дарування, сторонами дотримані всі зазначені вимоги законодавства щодо форми, умов, змісту, нотаріального посвідчення, реєстрації, надання нотаріально посвідченої письмової згоди другого з подружжя на укладення відповідних договорів дарування.

Судова колегія погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, який відповідає матеріалам справи, встановленим обставинам і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 17 червня 2015р. приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 оформлено договори дарування садового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37, який складається: з садового будинку літ.»А» з допоміжними будівлями та спорудами загальною площею 64,7кв.м., житловою площею 46,4 кв.м., Б - сарай, №1-4 дворові споруди і земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,057га, що розташована за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4лінія, ділянка №37, кадастровий номер земельної ділянки :02:020:0058 (а.с.24-26, 33-35).

З вказаних договорів вбачається, що вони укладені за заявою дружини дарувальника ОСОБА_2, яка надала згоду на дарування чоловіком ОСОБА_4 дачного будинку і земельної ділянки сину ОСОБА_3

Вказане також підтверджується письмовою заявою від 17 червня 2015р., з якої вбачається, що позивачка ОСОБА_2 надала нотаріусу письмову заяву про згоду другого з подружжя на дарування садового будинку та земельної ділянки. В цій заяві позивачка зазначає, що вона - ОСОБА_2, 02 вересня 1934р.н. дає згоду своєму чоловіку ОСОБА_7, 09 травня 1929р.н. на дарування сину ОСОБА_3, 09вересня 1955р.н. садового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37 та земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,057га, що розташована за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37, кадастровий номер земельної ділянки :02:020:0058, та на укладання і підписання ним договорів дарування вказаного нерухомого майна.

Позивач ОСОБА_2 вказала в даній заяві, що договори дарування, які укладаються за участю її чоловіка, відповідають інтересам їхньої сімї та їхньому спільному волевиявленню (а.с.30). В заяві, а також в договорах дарування зазначено, що садовий будинок і земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а саме дарувателя ОСОБА_4 з ОСОБА_2 (а.с.30, 24).

Позивач ОСОБА_2 не заперечувала, що вона вказану заяву підписала.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками і усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В пункті п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009р. №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», звернуто увагу на те, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-40цс13, та виходячи з положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у Постанові Судової палати у цивільних справах від 21 жовтня 2015р. №6-202цс15 зазначається, що виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити:

- вік позивача,

- його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі;

- наявність у позивача спірного житла як єдиного;

- відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом першої інстанції було встановлено, що спірне нерухоме майно - садовий будинок, розташований за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37, не є єдиним житлом позивачки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого вбачається, що позивачка та її чоловік ОСОБА_4 17 квітня 2015р. подарували ОСОБА_8 свою частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.114). Тобто подружжя ОСОБА_4 ще за життя ОСОБА_4 розпорядилися своїм майном та подарували частину майна доньці, а частину майна сину.

Позивачка з 09 липня 2014р. зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, с/т «Портовик», 4 лінія, будинок 37.27 (а.с.6 зворот). Та позивачка не надала суду першої і апеляційної інстанції відповідні докази про те, що відповідач (син) виганяє її зі спірного будинку, або ставить якісь інші вимоги щодо користування спірним майном.

Суд першої інстанції також вірно дійшов до висновку, що ні є підставою для задоволення позову про визнання договорів дарування недійсними і вік позивачки, оскільки в суді не встановлено доказів погіршення розумової діяльності, пам'яті позивача та потреби у догляді за нею з боку сторонніх осіб, тощо. Також, в матеріалах справи відсутні докази нужденності і безпорадності чоловіка позивачки ОСОБА_4, та дані, що стан здоровя померлого, під час укладення оскаржуваних договорів, потребував сторонньої допомоги.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивачки і її представника відносно того, що фактично майно не передавалося відповідачу, оскільки згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 набув право власності на обєкт житлової нерухомості та земельну ділянку, його право зареєстровано у відповідному до закону порядку, відомості про реєстрацію цього права зареєстровано у відповідному реєстрі (а.с.28, 39). Тобто після укладення договорів дарування спірного нерухомого майна, відповідач отримав документи, які посвідчують його право власності на дане нерухоме майно. Вказані обставини кореспондуються з порядком і правовими наслідками прийняття дарунка, які врегульовані статтею 722 ЦК України.

Проживання в спірному будинку позивачки не суперечать вимогам статей 317, 319, 383, 405 ЦПК України та кореспондуються із ст.56 ЖК УРСР, якою передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Ні є підставою для визнання недійсними договорів дарування і доводи позивачки відносно того, що її чоловік ще 18 жовтня 2011р. з її згоди уклав заповіт, і вона також мала намір на передачу майна у спадок своїм онукам, оскільки ЦК України передбачає, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, скласти новий заповіт, розпорядитися належним йому майном на власний розсуд за життя. Кожний новий заповіт, або інший договір щодо розпорядження належного власнику майна скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Слід зазначити, що безпідставною є вимога позивачки про визнання спірного майна сумісною власністю подружжя, оскільки цей факт ніким не оспорюється та підтверджується відповідним правовстановлюючими документами.

Судова колегія вважає, що при укладені оскаржуваних договорів дарування не були порушені вимоги ЦК України, та були дотримані всі вимоги законодавства щодо форми, умов, змісту, нотаріального посвідчення, реєстрації, надання нотаріально посвідченої письмової згоди другого з подружжя, а позивач не надала суду першої та апеляційної інстанції відповідні докази на підтвердження свого позову.

Судова колегія також звертає увагу на те, що заявлені позивачкою ОСОБА_2 позовні вимоги та її пояснення є протєрічними та не послідовними, що також на думку судової колегії свідчить про їх безпідставність та необґрунтованість при наявності заяви позивачки ОСОБА_2 про згоду на дарування будинку і земельної ділянки, яку вона не просила визнати недійсною, та яка була подана нею відповідно до вимог закону.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 лютого 2016р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: С.О. Погорєлова

ОСОБА_9