У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЄвтушенко О.І.,
суддів: Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
Іваненко Ю.Г., Ткачука О.С.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що 13 лютого 2008 року між позивачем та відповідачкою укладений кредитний договір № SUC4GA, відповідно до якого останній був наданий кредит у розмірі 67 350 доларів США строком до 13 лютого 2018 року зі сплатою 1 % на місяць.

Відповідачка порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 27 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 227 804,85 доларів США, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 59 539,44 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 42 250,59 доларів США; заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 1 253,08 доларів США; пені у розмірі 113 895,50 доларів США; штрафу (фіксована частина) у розмірі 19,31 доларів США та штрафу (процентна складова) у розмірі 10 846,93 доларів США, яку позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 08 грудня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 173 909,35 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 3 829 737 грн 97 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

13 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № SUC4GA, відповідно до якого останній був наданий кредит в розмірі 67 350 доларів США строком до 13 лютого 2018 року зі сплатою 1 % на місяць.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позичальником порушено умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. При цьому суд зменшив розмір пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Проте при вирішенні справи суд першої інстанції не врахував наступне.

Як вбачається з кредитного договору, зокрема з п. 8.1, банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу у розмірі 67 350 доларів США, зокрема 60 000 доларів США на споживчі цілі та 7 350 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 8.2 цього договору (а. с. 208−213).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивачем встановлено відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 12,00 %, тоді як пунктом 8.1 розмір відсотків встановлений 1 % щомісяця.

Крім того, з цього ж розрахунку вбачається, що з жовтня 2008 року розмір відсоткової ставки був збільшений до 15,12 %.

Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати набуття чинності зміненої процентної ставки.

Матеріали справи не містять доказів, що банком направлялось позичальникові повідомлення про збільшення відсоткової ставки, яке позичальник отримав, а суд у свою чергу не перевірив таких фактів.

Отже, при вирішенні спору суд першої інстанції не перевірив, з якого розміру тіла кредиту виходив банк, розраховуючи заборгованість, оскільки умовами договору передбачено надання кредиту в розмірі 60 000 доларів США та інші відсотки за користування кредиту, ніж зазначено у розрахунках.

Крім того, стягуючи комісію за користування кредитом, суд не врахував наступне.

Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено обов'язок позичальника погасити кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором − понести штрафні санкції.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав поживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Такого висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13.

Стягуючи пеню в іноземній валюті, суд першої інстанції не звернув увагу на п. 5.1 кредитного договору, в якому визначено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом позичальник сплачує банку пеню у розмірі визначеному в п. 8.4 цього договору, за кожен день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит виплат видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Вказаний пункт кредитного договору судом не враховано та взято до уваги розрахунок заборгованості, наданий банком, в якому пеня розрахована в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 01 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до застосування.

Окрім вказаного, судом не перевірено розмір штрафів, як фіксованої частини, так і процентної складової, оскільки у п. 5.3 кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошовим зобов'язанням, передбаченим кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн та 5 % від суми позову.

При розгляді справи у суді першої інстанції ОСОБА_6 зверталась до суду із клопотанням про надання платіжного документа про отримання нею кредитних коштів, конкретизованого розрахунку сум заборгованості, а саме: за основним боргом, за простроченим кредитом, за нарахованими відсотками, за простроченими відсотками, за нарахованою комісією, за простроченою комісією, розрахунку пені, штрафів та витребування кредитної справи (а. с. 103). Зазначене клопотання було відхилено.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції в порушення вимог статей 4, 10, 212−213 ЦПК України не перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості, не перевірив доводів заперечень на позовну заяву, належним чином не з'ясував фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог саме в такому розмірі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 08 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.І. Євтушенко
Судді: І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік
О.С. Ткачук