УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

Ситнік О.М., ТкачукаО.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня

2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від

10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року комунальне підприємство Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що у звʼязку з несплатою відповідачем коштів за послуги з теплопостачання за період з 01 грудня

2007 року по 01 січня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі

10 975 грн 80 коп., яку позивач разом із судовими витратами просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа» заборгованість за теплопостачання за період з 01 грудня 2007 року по

01 січня 2015 року в розмірі 10 975 грн 80 коп. та судовий збір в розмірі

243 грн 60 коп.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2015 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року в частині стягнутої суми заборгованості за теплопостачання змінено, зменшено розмір стягнутої суми заборгованості до 6 225 грн 85 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення Заводського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня

2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від

10 вересня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким визнати відсутність надання послуг з опалення в квартирі з 2006 року та скасувати нараховану суму заборгованості в розмірі 6 225 грн 85 коп., визнавши її такою, що нарахована за ненадання послуг, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнутої суми заборгованості за теплопостачання та зменшуючи розмір стягнутої суми до 6 225 грн 85 коп, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за період з 2007 року по 2012 рік заявлено з пропуском строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він зроблений із неповним з'ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом установлено, що ОСОБА_3 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1, та згідно з розрахунком, наданим позивачем, має заборгованість за отримані послуги з теплопостачання у розмірі 10 975 грн 80 коп. за період з 01 грудня 2007 року по 01 січня 2015 року.

Згідно з копією договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, укладеного 19 січня 2009 року між відповідачем та позивачем, останній взяв на себе зобов'язання надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення, а відповідач взяла на себе зобов'язання своєчасно сплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачені договором.

Відповідно до ст. 67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги (ч. 1 ст. 68 ЖК Української РСР).

Згідно з п. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води й водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води й водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.

Згідно з п. 20 Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа, або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

При цьому згідно з п. п. 33-39 Правил факт неналежного надання або ненадання послуг виконавцем фіксується в акті-претензії, який складається у двох примірниках - по одному для споживача та виконавця.

Крім того, судами встановлено, що передбаченого пунктами 33-39 вищевказаних Правил акта претензії, який би підтверджував факт неналежного надання або ненадання послуг позивачем відповідачу суду не надано.

При цьому встановлено, що представниками позивача було проведено обстеження системи опалення квартири відповідача, при здійсненні якого встановлено, що внутрішньобудинкова система опалення працює, всі транзитні трубопроводи (стояки) знаходяться у робочому стані.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 25 Закону управитель зобов'язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об'єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не може бути підставою для звільнення споживача від оплати фактично наданих послуг у повному обсязі.

Предметом регулювання Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3 Закону).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частинами першою та третьою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Установлено, що в період з грудня 2007 року по січень 2015 року КП Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа» нараховано борг зі сплати за житлово-комунальні послуги в розмірі 10 975,80 грн. ОСОБА_3 періодично за вказаний період здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги.

У порушення вимог ст. 10 ЦПК України суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, які мають суттєве значення для правильного її вирішення.

Однак при вирішенні спору суди у порушення вимог ст. ст. 212 -214 , 316 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів сторін не перевірили, фактичних обставин справи не з'ясували та не перевірили, чи були здійснені відповідачкою належні платежі за житлово-комунальні послуги, судом не враховані сплачені періодичні платежі та не перевірено строк позовної давності.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2015 року та рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко
Судді:І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.С. Ткачук