Справа № 558/22/16-ц
номер провадження 2/558/39/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року смт. Демидівка Рівненської області

Демидівський районний суд Рівненської області у складі:

одноособово суддя Мельник Д.В.

секретар судового засідання Хом'як О.О.,

з участю:

позивач ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь безпідставно набуті ним грошові кошти в сумі 12 000 гривень та визнати поважними причини пропуску нею строку позовної давності до даної вимоги.

В подальшому, під час розгляду справи по суті, позивачка ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути відповідача ОСОБА_2 на її користь безпідставно набуті ним грошові кошти в сумі 10 000 гривень та 800 пар носків загальною вартістю 2 000 гривень.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, у своєму письмовому запереченні та в письмових поясненнях вказав, що вважає безпідставними позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з нього коштів, які ніби-то набуті ним без достатньої правової підстави. На думку відповідача, необхідно закрити провадження у даній справі, так як рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 28.01.2015 року постановлено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Також відповідач вказав, що позивачка ОСОБА_1 пропустила строки позовної давності до даної вимоги, які спливли в жовтні 2013 року.

Позивачка ОСОБА_1 під час розгляду справи по суті суду пояснила, що з ОСОБА_2 познайомилася у 2002 році в паспортному столі. Після знайомства, вони разом їздили в Білорусію продавати товари. Зі слів ОСОБА_1, вона продавала свій товар окремо від товару, який належав ОСОБА_2 Спільно з відповідачем позивачка не проживала, вона мешкала в селі Збитин Дубенського району, а ОСОБА_2 в селі Молодаво Дубенського району.

У 2010 році ОСОБА_2 приїхав до ОСОБА_4 і, на його прохання, вона надала йому десять тисяч гривень на ремонт належного йому автомобіля. Дані кошти ОСОБА_2 їй не повернув. В подальшому ОСОБА_1, надіслала із міста Сокаля Львівської області ОСОБА_2 вісімсот пар носків, для того щоб він їх реалізував, але ні грошей, ні товару він не повернув.

Письмову розписку про повернення позивачці коштів в сумі дванадцять тисяч гривень, ОСОБА_2 написав в грудні 2011 року в селі Набережне Демидівського району в присутності своїх батьків та працівників міліції.

Позивачка ОСОБА_1 також пояснила суду про те, що будь-яких договорів щодо спільної підприємницької діяльності з ОСОБА_2 вона не укладала, разом з ним не проживала, допомоги на будівництво житла відповідач їй не надавав. Вона, як фізична особа, підприємницькою діяльністю не займалася, а ОСОБА_2 певний період був підприємцем. ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 зобовязаний повернути отримані у неї кошти.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 суду пояснив, що позов не визнає та вважає, як і відповідач, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів, які ніби-то набуті ним без достатньої правової підстави, є безпідставними. Провадження у даній цивільній справі необхідно закрити, так як рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 28.01.2015 року постановлено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Також, на думку представника відповідача, ОСОБА_1 пропустила строки позовної давності до даної вимоги, які спливли в жовтні 2013 року.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що знайомий з позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв'язку з виконанням своїх службових обов'язків працівника поліції. Відносини у нього, як позивачкою так із відповідачем, нормальні.

Свідкові відомо про те, що між сторонами виникли відносини щодо позики грошових коштів. Позивачка ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Дубенського відділу міліції із заявами щодо притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за неповернення їй боргу. ОСОБА_5 вказує на те, що під час дослідчої перевірки заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 визнавав факт позики у неї 10 000 гривень, а 2000 гривень вважав спільними коштами, заробленими разом із позивачкою.

ОСОБА_5 не може стверджувати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спільно проживали, але вважає, що вони вели спільний бізнес.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Доказами по справі, у відповідності до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України. є фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін. Ці дані встановлюються, крім інших, на підставі письмових доказів та показань свідків.

Згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.

В судовому засіданні досліджено копію письмової розписки від 14.12.2011 року. Встановлено, що розписка виконана рукописним текстом, в якому відповідач ОСОБА_2 зобовязується повернути своїй співмешканці ОСОБА_1 спільно зароблені кошти в сумі дванадцять тисяч гривень (а.с.13).

Суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2, при написанні письмової розписки від 14.12.2011 року, зобовязувався повернути громадянці ОСОБА_1, як співмешканці, спільно зароблені з нею кошти.

Виходячи зі змісту ст.3 Сімейного кодексу України, співмешканками є особи, які мешкають разом. Правовий режим спільно набутого майна регулюється нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Обставини наявності між позивачем та відповідачем цивільних правовідносин на основі спільності володіння майном, підтвердив і свідок ОСОБА_5, який вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6П вели спільний бізнес (а.с.77)

В судовому засіданні досліджено і інші письмові докази, надані позивачкою ОСОБА_1

Так, у відповідності до копії заочного судового рішення від 28.01.2015 року та копії ухвали апеляційного суду від 12.03.2015 року, ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу по договору позики (а.с.4, 6).

Судом досліджено постанови про відмову в порушенні кримінальних справ від 13.03.2012 року, 01.06.2012 року , 05.09.2012 року та постанову про закриття кримінального провадження від 30.07.2015 року, які винесені посадовими особами Дубенського та Млинівського районних відділів міліції (а.с.7,8,9,10). В описовій частині вищевказаних постанов працівниками міліції, в ході проведення перевірки заяв громадянки ОСОБА_1, були встановлені обставини її спільного проживання з громадянином ОСОБА_2 та спільної реалізації товару.

Норми ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України зобовязують особу повернути потерпілому майно, якщо ця особа набула дане майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вважаючи на встановлені обставини, суд робить висновок про те, що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 виникли правовідносини щодо спільного володіння майном.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із ч.1 та ч.2 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Аналізуючи норми ч.1 ст.11, п. 1 ч.2 ст. 11, ч.1 ст. 177, ч.1 ст. 202, ч.1 та ч.2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212

Цивільного кодексу України суд приходить до висновку про те, що договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

У своїй постанові від 24.09.2014 року, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1,2 ч. 1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, Верховний суд України зробив правовий висновок про те, що відповідно до змісту ст. 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Згідно до копії письмової довідки голови Гірницької сільської Ради Дубенського району Рівненської області№105 від 25.02.2016 року та копії сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам РВ 000142 від 29.01.2010 року ОСОБА_1 проживає у новозбудованому будинку в селі Здовбиця Дубенського району(а.с.43).

Із копії письмової довідки голови Гірницької сільської Ради Дубенського району Рівненської області №393 від 23.07.2012 року встановлено, що ОСОБА_2 в житловому будинку ОСОБА_1 в селі Здовбиця Дубенського району не проживав і спільного господарства з нею не вів (а.с.12).

Надані позивачкою ОСОБА_1 та досліджені вищевказані письмові докази, а саме копії письмових довідок голови Гірницької сільської Ради Дубенського району Рівненської області№105 від 25.02.2016 року та копія сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам (а.с.12,43) не спростовують встановлені судом фактичні дані щодо наявності між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 правовідносин щодо спільного володіння майном (а.с.7,8,9,10,13,77).

Крім того, у відповідності до ст.58 Цивільного процесуального кодексу України, суд визнає неналежними доказами по справі надані представником відповідача ОСОБА_3Є копію постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 08.05.2012 року, копію протоколу усної заяви про злочин від 27.04.2012 року, копію письмового пояснення від 27.04.2012 року та копію письмового пояснення від 07.05.2011 року (а.с.72-75).

Суд вважає, що позивачкою ОСОБА_1 не були пропущені строки, передбачені ст.258 Цивільного кодексу України, в межах яких вона звернулася до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

У відповідності до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, з позивачки ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь відповідача ОСОБА_2, понесені ним судові витрати по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11,177, 202, 205, 256-268, 1212-1215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 58, 60, 79-89, 208, 209, 211-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про про повернення безпідставно набутого майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати по справі у сумі 1 500 (одна тисяча п'ятсот) гривень.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області через Демидівський районний суд в десятиденний строк з дня його проголошення .

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.В.Мельник