АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» (військова частина НОМЕР_1 ) (надалі ЦМР та СЛ «Пуща-Водиця» в/ч НОМЕР_1 ) про зміну дати та причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги,

в с т а н о в и л а :

у жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ЦМР та СЛ «Пуща-Водиця» в/ч НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просив зобов`язати відповідача змінити дату його звільнення з роботи, вказавши такою датою день набрання судовим рішенням законної сили; змінити причину звільнення його з роботи, вказавши замість п. 4 ст. 40 КЗпП України ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути вихідну допомогу у розмірі 2 358 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.09.2015 року по день винесення судового рішення.

Справа № 758/11161/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/4816/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначав, що з 01.04.2015 року він був прийнятий на роботу електромонтером з ремонту та обслуговування електрообладнання 2-го розряду, з окладом 1 233 грн. на місяць. Він був зайнятий на посаді із виконанням робіт підвищеної небезпеки та термін дії його свідоцтва закінчився 20.06.2015 року. На його звернення щодо порушення техніки безпеки відповідач не реагував, тому він змушений був 03.08.2015 року подати заяву про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Натомість відповідач звільнив його за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Засідання профкому по розгляду подання відповідача про дачу згоди на звільнення проведено без його участі, що позбавило його можливості надати свої пояснення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04.02.2016 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд послався на акт від 10.11.2015 року Міністерства оброни України, який не має ніякого відношення до розгляду справи, а є документом перевірки господарської діяльності Центру і не спростовує його доводи про порушення відповідачем трудового законодавства. Доказом же порушення є припис № 237/1/10/11/203 від 19.08.2015 року цільової перевірки, проведеної територіальним відділом державного нагляду за охороною праці Міністерства оборони України. Суд також не звернув уваги на те, що термін дії його свідоцтва закінчився 26.05.2015 року, невихід його на роботу відбувся з поважних причин та він не був запрошений на засідання профспілкового комітету, де розглядалося питання про надання згоди на звільнення за прогули.
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у його відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За матеріалами справи встановлено, що згідно з наказом № 108 від 01.04.2015 року, ОСОБА_1 був прийнятий на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання 2-го розряду господарського відділення з випробувальним терміном 1 місяць.

30.07.2015 року позивачем подано рапорт директору ЦМР та СЛ «Пуща-Водиця», у якому він висловив незадоволення роботою начальника КЕС, вказав, що вважає функцію начальника КЕС надлишковою і неефективною, просив розв`язати цю проблему і мінімізувати втручання в роботу електриків ОСОБА_2

03.08.2015 року позивачем подана заява про звільнення з займаної посади з 05.08.2015 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з регулярним порушенням роботодавцем вимог безпеки «Інструкція з охорони праці для електриків».

За наслідками розгляду рапорту та заяви позивача 03.08.2015 року відповідачем було видано наказу № 275 про проведення службового розслідування щодо порушень законодавства по охороні праці стосовно ОСОБА_1 .

Згідно з актом службового розслідування, 04.08.2015 року порушень з охорони праці, що загрожують життю та здоров`ю працівників Центру, при виконанні робіт з обслуговування та експлуатації електрообладнання з боку адміністрації Центру не встановлено.

Зазначене питання також було предметом розгляду профспілкового комітету та згідно з висновком, викладеним у протоколі № 10 від 04.08.2015 року засідання профспілкового комітету порушень трудового законодавства з питань охорони праці відносно ОСОБА_1 не встановлено.

Відповідно до доповідної від 05.08.2015 року позивач за весь період роботи до комісії по трудових спорах не звертався.

05.08.2015 року ОСОБА_1 було направлено лист № 756 та телеграма про необхідність 06.08.2015 року прибути на робоче місце та виконувати покладені на нього трудові обов`язки або написати заяву на звільнення за власним бажанням/угодою сторін. У листі зазначалося, що відповідач не вбачає жодних порушень трудового законодавства, проте для всебічного та об`єктивного прийняття рішення надано розпорядження робочій групі про проведення перевірки дотримання відносно позивача вимог безпеки, проте на час перевірки позивач має з`являтися на роботу.

Згідно з актом від 06.08.2015 року позивач був відсутній у цей день на робочому місці з 8 до 15 год. Цього ж дня ОСОБА_1 було направлено лист № 757 з проханням надати пояснення щодо причин невиходу на роботу.

07.08.2015 року листом № 759 позивач був повідомлений про результати розгляду його рапорту від 31.05.2015 року, в якому зазначалося, що випадки будь-яких конфліктів, порушень правил електробезпеки не встановлено, а його пропозиції щодо змін до штатного розкладу будуть враховані та у випадку необхідності реалізовані.

Згідно з актом від 10.08.2015 року позивач був відсутній у цей день на робочому місці з 8 до 16 год. 25 хв. Цього ж дня ОСОБА_1 було направлено лист № 767 з проханням надати пояснення щодо причин невиходу на роботу.

Наказом від 11.08.2015 року позивачу була оголошена догана за порушення трудової дисципліни, а саме відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом 10.08.2015 року.

Згідно з актом від 14.08.2015 року позивач був відсутній у цей день на робочому місці з 8 до 15 год. Цього ж дня ОСОБА_1 було направлено лист № 788 з проханням надати пояснення щодо причин невиходу на роботу, а листом № 803 від 17.08.2015 року позивачу запропоновано надати пояснення щодо відсутності його на роботі 06.08.2015 року, 10.08.2015 року та 14.08.2015 року та у випадку наявності поважних причин невиходу на роботу повідомити ці причини.

Згідно з актом від 18.08.2015 року позивач був відсутній у цей день на роботі з 8 до 16 год. Цього ж дня ОСОБА_1 було направлено лист № 803 з проханням надати пояснення щодо причин невиходу на роботу.

21.08.2015 року позивач подав відповідачу рапорт, у якому вказав, що він мав бути звільнений за його заявою з 05.08.2015 року, а тому не повинен надавати пояснення щодо невиходу на роботу після цієї дати, просив пояснити довготривалу невидачу трудової книжки.

03.09.2015 року відповідачем було направлено звернення до профспілкового комітету для отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 з 04.09.2015 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з відсутністю останнього на робочому місці 06.08.2015 року, 10.08.2015 року, 14.08.2015 року та 18.08.2015 року.

Відповідно до протоколу № 11 профспілкового комітету від 03.09.2015 року, відповідач отримав згоду на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

04.09.2015 року відповідачем видано наказ № 273 від 04.09.2015 року про звільнення позивача із займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

04.09.2015 року позивачу було направлено повідомлення № 889 про необхідність з`явитися за адресою відповідача для отримання трудової книжки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Позивач не оспорює факт невиходу на роботу 06.08.2015 року, 10.08.2015 року, 14.08.2015 року та 18.08.2015 року.

За невихід на роботу 10.08.2015 року на позивача накладено стягнення у вигляді догани та таке стягнення позивачем не оспорюється.

Заперечуючи проти законності звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України позивач вказує на те, що він не з`явився на роботу у вищезазначені дні з поважних причин, оскільки мав бути звільнений з 05.08.2015 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з регулярним порушенням роботодавцем вимог безпеки «Інструкція з охорони праці для електриків». Про будь які інші обставини невиходу на роботу позивач не зазначає.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом першої інстанції перевірено на підставі наданих сторонами доказів у їх сукупності наявність підстав для звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте таких підстав не встановлено.

Так, у заяві про звільнення позивач вказував на порушення роботодавцем вимог безпеки «Інструкції з охорони праці для електриків». Проте, такої Інструкції не існує, а порушень діючої Інструкції з охорони праці при виконанні робіт з обслуговування та експлуатації електрообладнання, приладів і апаратів в ЦМР та СЛ «Пуща-Водиця» не встановлено. До подання заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України ОСОБА_1 до відповідальної особи чи до керівництва не звертався та про будь які порушення трудового законодавства не повідомляв. У рапорті від 30.07.2015 року позивач вказав лише про те, що вважає роботу начальника КЕС ОСОБА_2 незадовільною, а саму посаду начальника КЕС надлишковою (а.с. 63). Про будь які порушення трудового законодавства відносно нього особисто позивач ні у даному рапорті, ні у заяві про звільнення не зазначав.

Оскільки станом на час подачі заяви (03.08.2015 року) таких порушень не виявлено, позивачу було повідомлено, що для всебічного та об`єктивного прийняття рішення надано розпорядження робочій групі про проведення перевірки дотримання відносно позивача вимог безпеки, проте на час перевірки позивач має з`являтися на роботу. У листі та телеграмі від 05.08.2015 року ОСОБА_1 повідомлено про необхідність 06.08.2015 року прибути на робоче місце, а у випадку небажання продовжувати роботу подати заяву на звільнення за власним бажанням/угодою сторін.

Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного суду України від 31.10.2012 року № 6-120 цс 12 та від 22.05.2013 року № 6-34 цс 13 у разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Листом від 07.08.2015 року № 759 позивач був повідомлений, що за результатами перевірки його рапорту від 31.05.2015 року випадків конфліктів, порушень правил електробезпеки не встановлено.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків про те, що відповідач не міг самостійно змінити підстави звільнення та звільнити позивача з 05.08.2015 року, оскільки ОСОБА_1 заяви про звільнення з інших підстав не подавав, останній знав про те, що він не звільнений з 05.06.2015 року, проте на роботу не виходив та доказів поважності невиходу на роботу не надав.

У позивача не було перешкод з`явитися на засідання профспілкового комітету, де розглядалося питання про надання згоди на його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач звільнений з роботи за попередньою згодою профспілкового комітету, що відповідає вимогам ст. 43 КЗпП України. А відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що порушення відповідачем законодавства про працю відносно позивача встановлено приписом територіального відділу державного нагляду за охороною праці Міністерства оборони України від 19.08.2015 року, оскільки у даному приписі викладено ряд зауважень щодо загального стану наявності порушень, дані про будь які порушення відносно самого ОСОБА_1 у даному приписі відсутні. Відсутність підпису позивача у журналі реєстрації інструктажів з питань охорони праці не свідчить про не проведення такого інструктажу з позивачем, оскільки проведення такого інструктажу підтверджується іншими, наявними у справі доказами. Не проведення попереднього медичного огляду при прийомі позивача на роботу також не можна визнати тими порушеннями трудового законодавства, які дають підстави для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП, оскільки невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я є самостійною підставою для звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, на звернення позивача останньому було надано відповідь відділом державного нагляду за охороною праці Міністерства оборони України про те, що він за весь час роботи не повідомляв керівництво про будь які порушення вимог нормативних актів з охорони праці, а відповідно до ст. 159 КЗпП України працівник зобов`язаний співробітничати з власником або уповноваженим ним органом у справі організації безпечних і нешкідливих умов праці, особисто вживати посильних заходів щодо усунення будь якої виробничої ситуації, яка створює загрозу його життю чи здоров`ю або людей, які його оточують, і навколишньому природному середовищу, повідомляти про небезпеку свого безпосереднього керівника або іншу посадову особу (а.с. 15).

Колегія суддів звертає також увагу на те, що позивач звернувся до відділу державного нагляду за охороною праці Міністерства оборони України та до профспілкового комітету ЦМР та СЛ «Пуща-Водиця» 14.08.2015 року, тобто уже після вчинення двох прогулів та оголошення йому догани.

З акту перевірки ЦМР та СЛ «Пуща-Водиця» від 10.11.2015 року вбачається, що за скаргою позивача від 09.10.2015 року комісійно проведено службову перевірку, за результатами якої встановлено, що переважна більшість інформації, викладеної ОСОБА_1 . Міністерству оборони України не підтвердилася, звернення є необґрунтованим та не відповідає дійсному стану справ у ЦМР та СЛ «Пуща-Водиця». У акті також зазначається, що у позивача були мотиви для особистої неприязні до керівництва та співробітників Центру, він не раз погрожував керівництву Центру покаранням за їх незадовільну, за його переконанням, роботу та невиконання його вимог та рекомендацій, хоча сам свої функціональні обов`язки виконував незадовільно (а.с. 139-144).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об`єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді