Справа № 758/4762/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу збільшеного на індекс інфляції з урахуванням трьох процентів річних, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу збільшеного на індекс інфляції з урахуванням трьох процентів річних, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2012 року у справі № 2-4587/11 з ОСОБА_3 стягнуто на його користь 221 468, 14 грн. боргу.

Зазначає, що на підставі Заяви про відкриття виконавчого провадження від 01.03.2013 року Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню вищезазначеної заборгованості.

Звертає увагу суду на те, що станом на 21.04.2015 року рішення суду не виконано, грошових коштів в погашення боргу від ОСОБА_3 на його користь не надходило.

Посилаючись на ст. 625 ЦК України, яка визначає, що боржник не звільняється від

відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник,

який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, звернувся до суду та просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу збільшену на індекс інфляції в розмірі 99 262, 74 грн. та три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в розмірі 19 932, 12 грн.

В подальшому позивач неодноразово збільшував свої позовні вимоги, згідно останньої заяви про уточнення розміру позовних вимог від 03.02.2016 року просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу збільшену на індекс інфляції в розмірі 161 007, 69 грн. та три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в розмірі 17 330, 00 грн.

Позивач в судовому засіданні вимоги підтримує з вищевикладених підстав, обгрунтуваши поясненнями просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позивача не визнає, обґрунтувавши запереченнями просить суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, в провадженні Подільського районного суду м. Києва дійсно перебувала цивільна справа № 2-4587/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми.

Підставою звернення позивача до суду із позовом було те, що між ним та ОСОБА_3 був украдений договір позики, відповідно до якого останній отримав від ОСОБА_2 грошову позику в сумі 155 000, 00 грн., яку зобов'язався повернути у строк до 01.10.2008 року, однак в порушення взятих на себе зобов'язань грошові кошти не повернув.

Рішенням суду від 16.02.2012 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 219 648, 14 грн., судовий збір в розмірі 1700, 00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120, 00 грн., а всього 221 468, 14 грн. (а.с.3).

01.03.2013 року ОСОБА_2 до ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві було подано заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного рушення суду від 16.02.2012 року (а.с. 4).

06.03.2013 року головним державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Хлистуненко С.С. було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 36823504 (а.с. 5).

Судом встановлено, не заперечується в судовому засіданні представником відповідача та об'єктивно підтверджується наданими суду доказами, зокрема Листами ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві № 29334 від 10.07.2015 року та № 32729 від 02.10.2015 року, матеріалами зведеного виконавчого провадження № 45426098, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.02.2012 року на сьогоднішній день не виконано і державним виконавцем здійснюються виконавчі дії з його примусового виконання, відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 30, 33, 46-118).

Як вже зазначалося вище, підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу збільшеного на індекс інфляції з урахуванням трьох процентів річних, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України стало саме не виконання відповідачем вищезазначеного рішення суду.

Однак суд не може погодитись із обґрунтованістю та правомірністю зазначених вимог позивача, виходячи з наступного.

Так стаття 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З викладеного вбачається, що чинне цивільне законодавство України, у випадку порушення однією із сторін свого грошового зобов'язання, передбачає грошову компенсацію іншій стороні, яка була позбавлена можливості користуватися певний час грошовими коштами, що їй належать, у зв'язку з несвоєчасним поверненням їх від боржника.

З системного аналізу положень ст. 625 ЦК України в сукупності з іншим законодавством, можна прийти до висновку, що при розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання суду слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Як уже зазналося вище, спір між сторонами виник через невиконання відповідачем рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.02.2012 року про стягнення з нього боргу в розмірі 219 648, 14 грн., судового збору в розмірі 1700, 00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120, 00 грн., а всього 221 468, 14 грн.

Загально відомим є той факт, що спеціальним законом який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є ЗУ «Про виконавче провадження». Тобто всі правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються саме даним законом.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами та які пов'язані із виконанням судового рішення, не можуть застосовуватися положення ст. 625 ЦК України, яка передбачає цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, оскільки вона врегульовані спеціальним законом.

Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-2759цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Підстав для відступу від даної правової позиції суд не вбачає.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

З врахуванням викладеного, а також того, що судом достовірно встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами врегульовано спеціальним законом, яким є ЗУ «Про виконавче провадження» у зв'язку з чим до них не підлягають застосуванню норми цивільного законодавства, які передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України), суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту, як стягнення боргу збільшеного на індекс інфляції з урахуванням трьох процентів річних не відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, а тому не може бути застосований судом.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст.ст. 16, 625 ЦК України, ЗУ «Про виконавче провадження», Постанови Верховного Суду України від 20.01.2016 року, № 6-2759цс15, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 84, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу збільшеного на індекс інфляції з урахуванням трьох процентів річних - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко