Справа № 487/5426/15-ц
Провадження № 2/487/121/16
РІШЕННЯ

Іменем України

25.02.2016 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Карташевої Т.А.

секретаря Уманського І.В.

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Миколаївської міської Ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, Південна Товарна біржа, про визнання права власності в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 21 жовтня 1995 року померла її бабуся ОСОБА_4. Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй квартиру АДРЕСА_1. Вона є єдиною спадкоємицею за законом померлої бабусі, оскільки була неповнолітньою особою та перебувала на утриманні померлої. Її батько ОСОБА_5, син померлої, помер 16.10.2013 р., своєчасно не прийняв спадщину після смерті своєї матері. 19.06.2015 року вона звернулася до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори за свідоцтвом про право на спадщину за законом, але їй було відмовлено у зв*язку з тим, що вона пропустила встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини. Крім того, нею був наданий договір купівлі-продажу №1684, зареєстрований на Південній товарній біржі м. Миколаєва 12 травня 1995 року. Однак право власності спадкодавця не зареєстровано належним чином. Позивач вказує, що у встановлений законом строк вона не звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, оскільки вважала, що прийняла спадщину, тому що постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Також вона користувалася спадковим майном, зберігала його, сплачуючи комунальні платежі, фактично вступивши в управління спадковим майном. Позивач просить визнати, що вона прийняла спадщину після смерті бабусі ОСОБА_4, померлої 21.10.1995 року; визнати дійсним договір №1684 купівлі-продажу квартири №7, що знаходиться по вул. Будьонного, 53 в м. Миколаєві, укладений та зареєстрований на Південній біржі м. Миколаєва 12.05.1995 р. між ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діяли як продавці, та ОСОБА_4, яка діяла як покупець; визнати за нею право власності в порядку спадкування на квартиру №7 що знаходиться по вул. Будьонного, 53 в м. Миколаєві, після смерті ОСОБА_4, померлої 21.10.1995 року.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила іх задовольнити, дала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судовому засіданні не були присутніми, причин неявки суду не повідомили, про час і місце судового розгляду були сповіщени у встановленому законом порядку.

Представник відповідача виконкому Миколаївської міської ради не був присутнім у судовому засіданні, надавши заяву про розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи - Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори у судове засідання не з*явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи Південної Товарної біржіу судовому засіданні не був присутнім, причин неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду був сповіщений у встановленому законом порядку.

Заслухавши позивача, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом*якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов*язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 1 січня 2004 року, застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 05.05.1998 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, колі і оскільки воно не змінено заповітом.

Часом відкриття спадщини, згідно зі ст. 525 ЦК УРСР, визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини, за нормами ст. 526 ЦК УРСР, визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини.

Статтею 529 ЦК УРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За нормами ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину (ст. 560 ЦК УРСР).

Судом встановлено, що 21 жовтня 1995 року померла ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2, яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу №1684 від 12.05.1995 р., укладеного і зареєстрованого на Південній Товарній біржі 12.05.1995 року.

За життя ОСОБА_4 заповіту не склала, спадкова справа після її смерті не заводилася. Спадкоємцями за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 є наступні особи: син померлої ОСОБА_5, який є спадкоємецем першої черги відповідно ст.529 ЦК УРСР; внучка померлої (позивач по справі) ОСОБА_1.

Після смерті ОСОБА_4 її син ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини після смерті матері не звертався, тому, на підставі ст. ст. 549, 553 ЦК УРСР, вважається таким, що відмовився від спадщини. 16 жовтня 2013 року ОСОБА_4 помер.

Позивач ОСОБА_1 на час смерті баби була єдиною дочкою її сина ОСОБА_4, та будучи на час відкриття спадщини неповнолітньою особою вважається такою, що прийняла її в силу ч.4 ст. 1268 ЦК України, оскільки від спадщини не відмовлялася. Крім того, після смерті бабусі позивач фактично прийняла спадщину, оскільки проживала зі спадкодавцем на день її смерті, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом, поясненнями в суді свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За змістом ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, а відсутність свідоцтва про права на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування свідоцтво про право на спадщину на підставі статей 1296,1297 ЦК України, ст.34 Закону України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат» видається нотаріусом.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Постановою державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 19.06.2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв*язку з тим, що неможливо встановити факт прийняття спадщини спадкоємцем. Крім того, ОСОБА_1 надано правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно договір купівлі-продажу №1684, зареєстрований на Південій Товарній біржі м. Миколаєва 12.05.1995 р., однак право власності спадкодавця на вищезазначену квартиру не зареєстровано належним чином, а згідно з чинним на той час Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 обов*язковій державній реєстрації підлягали права власності та інші речові права на нерухоме майно, у тому числі власності на квартиру, також відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухомі речі підлягають державній реєстрації. Також згідно зі ст. 227 ЦК УРСР продаж житлового будинку, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, повинен бути нотаріально посвідчений. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Згідно з договором №1684 купівлі-продажу нерухомого майна від 12 травня 1995 року, зареєстрованого на Південній Товарній біржі м. Миколаєва, ОСОБА_9, який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_2, ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 12.05.1995 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Зі змісту договору №1684 від 12.05.1995 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Південній Товарній біржі м. Миколаєва, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу 12.05.1995 року, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:

а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;

б) якщо її учасниками є члени біржі;

в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцями ОСОБА_9, ОСОБА_3 і покупцем ОСОБА_4І, які при цьому виступали членами біржи, про що зазначено в самому договорі.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купілі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав.

При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у 1995 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи.

Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним Договору №1684 від 12.05.1995 року, зареєстрованого на Південній Товарній біржі м. Миколаєва, за яким ОСОБА_9, ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2.

Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.

ОСОБА_10 України «Про товарну біржу» звільняв членів біржі за біржовими операціями від подальшого нотаріального посвідчення договору, зареєстрованого на біржі, без будь-якого застереження, то в разі продажу нерухомого майна за біржовим договором і відсутності судового рішення про визнання такого договору недійсним, виходячи з загальних підстав презумпції правомірності правочину, є підстави для визнання в судовому порядку права власності на нерухоме майно.

На час винесення нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій - 19.06.2015 року позивач не зверталася до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Південній товарній біржі м. Миколаєва за №1684 від 12.05.1995 року, за яким ОСОБА_9, ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2.

Тобто позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності в нотаріальному порядку.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 47, 224, 227, 524-526, 529, 548, 549, 553 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 392, 1268, 1296, 1297 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати дійсним договір №1684 купівлі-продажу нерухомого майна від 12 травня 1995 року, зареєстрований на Південній Товарній біржі м. Миколаєва, відповідно до якого ОСОБА_9, який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_2, ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 21 жовтня 1995 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А. Карташева