Справа №265/8253/15-ц
Провадження №2/265/471/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Костромітіної О. О.,

за участю секретаря Куксенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист трудових прав,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про захист трудових прав. В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що приватний підприємець ОСОБА_2 прийняв її на роботу на підставі наказу б/н від 22.11.2013 року на посаду торгового представника.

В період з листопада 2013 року та до середини 2014 року їй виплачували заробітну плату. В січні 2014 року та по теперішній час роботодавець не сплачує їй заробітну плату, в результаті чого виникла заборгованість по заробітній платі, що стало причиною її звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Оскільки відповідач порушує трудове законодавство, а саме не надає їй щорічну оплачену відпустку та затримує виплату заробітної плати, вона звернулася до нього з заявою про звільнення. Першу заяву про звільнення вона направила відповідачу по пошті 09.01.2015 року. В даній заяві просила звільнити її з 16 січня 2015 року. Однак відповідач її не звільнив, тому з 17 січня 2015 року вона фактично знаходиться в простою не по її вині.

Відповідач її не звільнив та не виплачує та не нараховує їй заробітну плату з лютого 2015 року.

В подальшому вона надсилала відповідачу три заяви про звільнення, а саме від 20.09.2015 року, від 04.10.2015 року, в якій просила звільнити з 7 жовтня 2015 року, від 24 грудня 2015 року, в якій просила звільнити з 30 грудня 2015 року у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, просила нарахувати та виплатити їй заробітну плату за період з лютого 2015 року по 30 грудня 2015 року, виплатити заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу у розмірі 3-х місячної заробітної плати, що передбачено ст.44 КЗпП України.

Вважає, що відповідач порушує її трудові права, у звязку з чим вона звернулася в суд з позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на ст. 38, 39,44,113 КЗпП України а також на ст. 651 ЦК України, яка голосить, що договір може бути розірваний за рішенням суду за вимогою однією із сторін у випадку суттєвого порушення договору другою стороною. Просила суд розірвати безстроковий трудовий договір, укладений між нею та відповідачем 22.11.2013 року, у звязку з порушенням роботодавця законодавства про працю, повязаного з затримкою виплати заробітної плати, зобовязати відповідача виплатити в день розірвання договору - день набрання рішення законної сили вихідну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати, виходячи з розміру середньомісячної заробітної плати 4000 гривень, нарахувати та виплатити заробітну плату з лютого 2015 року по день розірвання трудового договору, нарахувати та виплатити в день розірвання договору компенсацію за невикористану щорічну відпустку, надіслати в день розірвання договору на адресу позивачки трудову книжку.

У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги та надала пояснення аналогічні змісту позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що в проваджені Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя знаходиться кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст. 191 КК України, оскільки остання привласнила гроші, спричинивши майнову шкоду ОСОБА_2 Відповідач не міг звільнити позивачку з тих обставин, що всі документи для звільнення ним були передані співробітникам міліції, а позивачка особисто до нього не зверталася взагалі. В теперішній час він отримав примірник трудового договору, який необхідний для розірвання трудового договору та зняття його з реєстрації в Дружківському міському центрі зайнятості населення. Про те, що вона має намір звільнитись, йому стало відомо тільки після того, як позивачка звернулася до суду.

Також суду пояснила, що 20.10.2015 року відповідач звертався з повідомленням про намір розірвати трудовий договір. Однак відповіді не поступило. Отримавши примірник трудового договору відповідач повторно звернувся до позивачки, направивши на її імя телеграму. Просила суд відмовити у задоволення позову.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволені позову за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 на підставі трудового договору, укладеного між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, від 22 листопада 2013 року, зареєстрованим в Дружківському міському центрі зайнятості за № 3, запис про зняття з реєстрації відсутній. Відповідно до договору фізична особа ОСОБА_2 та працівник ОСОБА_1 уклали безстроковий трудовий договір з 22.11.2013 року, згідно з яким працівник зобовязався виконувати обовязки торгівельного агента, а фізична особа зобовязалася оплачувати працю працівника в розмірі 1583 гривень на місяць, час виконання робіт встановлено з 8-00 до 17-00 перерва з 12-00 до 13-00, тривалість щорічної оплачуваної відпустки визначена не менш як 24 календарних дні за графіком (а.с.4).

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 19 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 15644,53 гривень, компенсація за невикористану відпустку в сумі 1548,07 гривень, моральну шкоду в розмірі 500 гривень. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 16 лютого 2016 року дане рішення змінено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 11144,53 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1498,28 гривень, моральну шкоду в розмірі 500 гривень. В решті рішення залишено без змін. Даним рішенням встановлено, що позивачка ОСОБА_1 відпрацювала останній робочий день 16 січня 2015 року. З 19 січня 2015 року на роботі не зявлялась, оскільки вважала себе звільненою (а.с. 55,57-61).

ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2В 09.01.2015 року. В даній заяві просила звільнити її з 16 січня 2015 року (а.с.10).

В подальшому ОСОБА_1 надсилала відповідачу три заяви про звільнення, а саме: від 20.09.2015 року, від 04.10.2015 року, в якій просила звільнити з 7 жовтня 2015 року у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, з нарахуванням та виплатою їй заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати, що передбачено ст.44 КЗпП України, від 23 грудня 2015 року, в якій просила звільнити з 30 грудня 2015 року у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, з нарахуванням та виплатою їй заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати, що передбачено ст.44 КЗпП України(а.с.11-13). Про надіслання відповідачу даних заяв свідчать експрес-накладні нової пошти (а.с.15).

20.10.2015 року відповідач звертався до позивачки з повідомленням про намір розірвати трудовий договір, однак відповіді не поступило. Дане повідомленні було надіслано позивачці поштою, про що свідчить поштова квитанція ( а.с.75).

12.04. 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Дружківського міського центру зайнятості щодо розяснень питання про розірвання трудового договору. На його звернення йому було надано відповідь, що розірвання та зняття з реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою підприємцем у державній службі зайнятості за ініціативою фізичної особи підприємця здійснюється відповідно до Постанови № 1168 від 28 жовтня 2009 року «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичної особи, яка використовує найману працю( а.с.76).

У судовому засіданні сторони не заперечували проти того, що до теперішнього часу питання про звільнення позивачки ОСОБА_1 відповідачем не вирішено.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Підставами припинення трудового договору згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Статями 38,39 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Статті 38,39 КЗпП України зобов'язує власника звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань. Сьогодні актуальним є право на звільнення в строк, що визначається працівником, у випадках такого порушення як затримка виплати заробітної плати.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 29 жовтня 2009 р. N 1168 «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою,яка використовує найману працю» у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, така особа зобов'язана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначені строки провести передбачений законодавством розрахунок.

Зняття державною службою зайнятості з реєстрації трудового договору у випадках, передбачених пунктом 4 цієї постанови, проводиться за умови подання фізичною особою: примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: - надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів; - проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати.

Державна служба зайнятості протягом трьох робочих днів з дня надходження зазначених у пункті 5 цієї постанови документів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів та повідомляє працівникові.

За зверненням працівника, який не був присутній під час зняття трудового договору з реєстрації, посадова особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів з дня такого звернення робить відповідну відмітку у виданому йому примірнику трудового договору та засвідчує у трудовій книжці запис про звільнення з роботи, внесений фізичною особою.

З урахуванням вищенаведених норм права суд приходить до висновку, що суд при вирішенні даного спору не може застосовувати вимоги ст. 651 ЦК України, яка дає можливість суду розірвати договір, оскільки правовідносини, які виникли між працівником ОСОБА_1 та роботодавцем ОСОБА_2 регулюються законодавством про працю, яке регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами в сенсі ст. 3 КЗпП України, тому суд вважає, що посилання позивачки в обґрунтування своїх позовних вимог на ст. 651 ЦК України є юридично неспроможними, внаслідок чого суд не застосовує вимоги даної статті при вирішені спору по суті.

При цьому суд з урахуванням вимог трудового законодавства неодноразово пропонував позивачці, керуючись ст. 10 ЦПК України, уточнити позовні вимоги в частині розірвання трудового договору судом, однак остання не скориставшись своїм правами, передбаченими ст.ст.27,31 ЦПК України залишила на розгляд суду позовні вимоги в первісній редакції та просила суд розірвати трудовий договір, укладений між нею та відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, а також вимоги ст.ст. 38,39 КЗпП України, які зобовязують роботодавця звільнити працівника на його вимогу, суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог в частині розірвання трудового договору, укладеного між позивачкою та відповідачем 22.11.2013 року, у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, повязаного з затримкою виплати заробітної плати, оскільки в компетенцію суду входить вирішення питання про зобовязання роботодавця розірвати трудовий договір з працівником на його вимогу, а не розірвати даний договір, про що просила позивачка в своїх позовних вимогах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про розірвання трудового договору, суд приходить до висновку про відмову у задоволені решти позовних вимог, які нерозривно повязані з вирішенням даних позовних вимог.

Керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання безстрокового трудового договору, укладеного між нею та відповідачем 22.11.2013 року, у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, повязаного з затримкою виплати заробітної плати, про зобовязання відповідача виплатити в день розірвання договору - день набрання рішення законної сили вихідну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати виходячи з розміру середньомісячної заробітної плати 4000 гривень, нарахувати та виплатити заробітну плату з лютого 2015 року по день розірвання трудового договору,нарахувати та виплатити в день розірвання договору компенсацію за невикористану щорічну відпустку, надіслати в день розірвання договору на адресу позивачки трудову книжку, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в 10-дений строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О.Костромітіна