АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2734/16 Головуючий 1 інст. Сиротников Р.Є.
Справа № 643/6960/14
Категорія : відшкодування шкоди Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Гальянова І.Г., Шевченко Н.Ф.,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Страхова компанія «Укргазпромполіс», ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Консорсіум» про стягнення суми грошових коштів за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Страхова компанія «Укргазпромполіс» на рішення Московського районного суду м.Харкова від 16 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ СК «Укргазпромполіс», ОСОБА_2, ТОВ «Юридична фірма «Консорсіум» про стягнення суми грошових коштів.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що 13 квітня 2012 року мало місце дорожньо-транспортна пригода на 105 км. на автошляху Харків Сімферополь Севастополь Алушта Ялта, в результаті якої належний їй автомобіль марки KIA Soul, державний номер НОМЕР_1, був пошкоджений. У протоколі про адміністративне правопорушення було визнано її винної у ДТП, проте, постановою суду винною її не визнано, закрито було адміністративне провадження за відсутністю події і складу правопорушення, суд дійшов висновку, що вона діяла у відповідності з вимогами ПДР, а саме дії ОСОБА_2 призвели до ДТП. Цивільно-правова відповідальність її була застрахована ПАТ СК «Укргазпромполіс». Однак, вказує, що їй відмовлено у виплаті страхового відшкодування через її вину у ДТП. Відшкодувати витрати відновлювального ремонту автомобіля ОСОБА_2 відмовляється. На ремонт автомобіля нею витрачено 30 023,76 грн. Вважає, що 25 500 грн. з них слід стягнути зі страхової компанії, а решту 4 523,76 грн. з ОСОБА_2 з урахуванням інфляції та 3% річних. Крім того, між нею та ТОВ «Юридична фірма «Консорсіум» 12 квітня 2013 року було укладено договір поруки, тому страхова компанія та поручитель мають нести солідарну відповідальність у спірних правовідносинах.

Тому, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути з ПАТ СК «Укргазпромполіс» суму страхового відшкодування у розмірі 24 500 грн., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 18 337,40 грн. та 3% річних у розмірі 1 601,26 грн. Солідарно стягнути з ПАТ СК «Укргазпромполіс» та ТОВ «Юридична фірма «Консорсіум» на її користь суму грошових коштів у розмірі 1 000 грн., а з ОСОБА_2 на її користь стягнути 4 523,76 грн. за ремонт її автомобіля, яка не покрита страховим відшкодуванням. Витрати, повязані з розглядом справи покласти на відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 16 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ СК «Укргазпромполіс» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 24 500 грн., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 18 337,40 грн. та 3% річних у розмірі 1 601,26 грн. Стягнуто солідарно з ПАТ СК «Укргазпромполіс» та ТОВ «Юридична фірма «Консорсіум» на користь позивачки суму грошових коштів у розмірі 1 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 523,76 грн. за ремонт її автомобіля, яка не покрита страховим відшкодуванням. Стягнуто з відповідачів на користь позивачки судовий збір і 5 456,68 грн. в рівних частках, тобто по 1 818,89 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ПАТ СК «Укргазпромполіс» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, судові витрати розподілити відповідно до закону.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що відсутні підстави для стягнення зі страхової компанії страхового відшкодування через те, що умовою для стягнення таких виплат є наявність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка є винною у ДТП, а висновком експерта встановлено, що як в діях позивачки, так і в діях відповідача простежувалося порушення правил дорожнього руху, проте вини ОСОБА_2 не встановлено. Крім того, у спірних правовідносинах застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1, тому виплата страхових сум можлива лише іншій особі, а не позивачці, оскільки саме її відповідальність застрахована.

Відповідачі про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином причин неявки до суду не надали.

Неявка відповідачів та їх представників, належно повідомлених про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що саме невиконання водієм ОСОБА_2 вимог ПДР призвели до виникнення ДТП, що завдало шкоди позивачці, яка має бути відшкодована з урахуванням наявності полісу страхування та договору поруки.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 13 квітня 2012 року мало місце дорожньо-транспортна пригода на 105 км. на автошляху Харків Сімферополь Севастополь Алушта Ялта, в результаті якої відбулося зіткнення автомобіля ВАЗ-21011 під керуванням водія ОСОБА_2 з автомобілем KIA Soul, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, повязану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Постановою судді Красноградського районного суду Харківської області від 14 травня 2012 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 закрито за відсутністю події і складу правопорушення (а.с.15).

У розясненнях, які містяться в абзаці четвертому пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У звязку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Так, з постанови суду від 14 травня 2012 року вбачається, що в діях ОСОБА_1 відсутні події і склад адміністративного правопорушення, оскільки вона діяла у відповідності вимогам ПДР України.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль KIA Soul, державний номер НОМЕР_1, власником якого є позивачка, зазнав ушкоджень. Для здійснення відновлювального ремонту витрачено 30 023,76 грн. (а.с.21-27).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 застрахована ПАТ СК «Укргазпромполіс» (а.с.8, а.с. 10 адмін. справи).

Крім того, 12 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Юридична фірма «Консорсіум» укладено договір поруки за умовами якого товариство поручилося перед ОСОБА_1 за виконання зобовязань страхової компанії, що виникли на підставі полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в межах суми, яка становить 1 000 грн. (а.с.28).

Відповідно до ст. 546, 553 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно із частиною першою статті 1166, 1188 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Висновком судової автотехнічної експертизи №5712 від 28 серпня 2015 року встановлено, що у ДТП, яка сталася 13 квітня 2012 року водій автомобіля ВАЗ-21011 ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності до вимог п.10.1 ПДР та з технічної точки зору дії останнього знаходились у причинному звязку з виникненням ДТП. Мотивувальна частина висновку містить вказівку на те, що водій автомобіля KIA Soul, державний номер НОМЕР_1, власником якого є позивачка, не мала технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем ВАЗ-21011 та в її діях не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які б знаходились у причинному звязку з ДТП (а.с.135-140).

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним вину ОСОБА_2 у ДТП.

Відповідно до частини першої ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, цивільно-правові відповідальність ОСОБА_2 застрахована ПАТ СК «Укргазпромполіс».

Тому, стягнення суми заподіяної шкоди зі страхової компанії колегія суддів вважає обґрунтованою.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону (ст. ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість, страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Посилання страхової компанії на відсутність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка є винною у скоєні ДТП є необґрунтованим, оскільки як з постанови суду про закриття адміністративного провадження, так і з висновку експерта, вбачається наявність вини у ДТП ОСОБА_2, а стаття 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування та не містить такої підстави, як відсутність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка є винною у скоєні ДТП.

Що стосується позовних вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення інфляційного збільшення суми боргу та 3% річних, - колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або Законом.

Із роз'яснень п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року № 4 вбачається, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу страхувальника зобов'язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526. частина друга статті 625 ЦК).

Отже, оскільки зобов'язання страховика у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема сплата боргу із врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Інфляційні втрати на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання, і виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів, внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно віл вини боржника за порушення виконання зобов'язання.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства Страхова компанія «Укргазпромполіс» - відхилити.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: Н.Ф. Шевченко

ОСОБА_3