Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2016 року м. Рівне

Рівненський міський суд в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Абашиній О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнали частково з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, просили суд позов задоволити частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 54 565,30 грн.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні, зменшивши позовні вимоги, підтримали їх з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог та просили суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 209 301,00 гривню заборгованості за договором позики, що станом на 25.01.2016 року еквівалентно 8 500,00 доларів США.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач 31.09.2013 року передав відповідачу грошові кошти у розмірі 8 500,00 доларів США, який в свою чергу зобовязався повернути їх частково на протязі 17 місяців, що підтверджується розпискою від 16.09.2014 року.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦПК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд враховує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-79цс14, зазначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Із розписки вбачається, що ОСОБА_1 передав грошові кошти ОСОБА_3 31.09.2013 року, а відповідач повинен був повернути борг позивачу частково на протязі 17 місяців, тобто у строк до 28 лютого 2015 року (ч. 3 ст. 254 ЦК України).

Відповідачем ОСОБА_3 у встановлений строк зобовязання перед позивачем не виконано.

22 жовтня 2015 року на адресу ОСОБА_3 було направлена вимога про повернення коштів, що підтверджується цінним листом з описом вкладення та касовим чеком про таке направлення, проте станом на час подачі позову до суду відповіді на дану вимогу та коштів позивач не отримав.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 було частково повернуто суму заборгованості за договором позики, а саме: 20.09.2015 року 398,00 грн., 18.01.2016 року 503,00 грн. та 19.01.2016 року 498,00 грн., що станом на 25.01.2016 року еквівалентно ( (398,00+503,00+498,00) ? 24,79) = 56,00 доларам США. На теперішній час невиконаними залишаються боргові зобовязання ОСОБА_3 перед позивачем у розмірі 8 500, 00 56,00 = 8 446,00 доларів США, а не 8 500,00 доларів США як зазначає позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Враховуючи, що позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 8 446,00 доларів США, виходячи з офіційного курсу гривні щодо іноземної валюти - долара США встановленого НБУ станом на 25.01.2016 2479,2164 гривень за 100 доларів США, суд приходить до висновку про задоволення позову в сумі 209 301,00 гривня.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 209 301,00 гривню заборгованості за договором позики, що станом на 25.01.2016 року еквівалентно 8 446,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 093, 01 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд за апеляційною скаргою на рішення суду, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_5