Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 25 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 11 травня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_3 укладено договір № 63/ФКВ-07, за умовами якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 20 700 доларів США зі сплатою 14, 2 % річних за користування кредитом строком до 10 травня 2012 року. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 11 травня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 63/Zфпор-07.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України (далі - НБУ) укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1 якого ТОВ «Укрпромбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед НБУ. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 14 серпня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 262 427, 53 грн, яку позивач просив стягнути із солідарних боржників.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ДельтаБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 262 427, 53 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 30 вересня 2014 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2014 року в частині задоволення позову скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року скасовано рішення апеляційного суду Житомирської області від 30 вересня 2014 року в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3заборгованості за кредитним договором, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 25 березня 2015 року змінено рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2014 року у частині вимог до ОСОБА_3, зменшено розмір стягнутої із ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором із 262 427, 53 грн до 251 271, 23 грн та судовий збір. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 25 березня 2015 року у частині стягнення з нього боргу.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що 11 травня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 укладено договір № 63/ФКВ-07, за умовами якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 20 700 доларів США зі сплатою 14, 2 % річних за користування кредитом строком до 10 травня 2012 року. Повернення кредиту ОСОБА_3 визначено щомісячними зобов'язаннями відповідно до графіку платежів.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 11 травня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 63/Zфпор-07.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України (далі - НБУ) укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1 якого ТОВ «Укрпромбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед НБУ.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Якщо умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах№ 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року та № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, № 6-331цс15 від 01 липня 2015 року, № 6-154цс15 від 30 вересня 2015 року).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що на підставі заяви про застосування позовної давності (за умови, що зміст спірних правовідносин не передбачає збільшення тривалості позовної давності порівняно із загальним строком та відсутності виконання зобов'язання) кредитна заборгованість за тілом кредиту та процентами підлягає стягненню за останні календарні три роки перед зверненням кредитора до суду, а стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо застосування строків позовної давності у справі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що на користь банку підлягають стягненню платежі, прострочені в період із вересня 2010 року по вересень 2013 року. Доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.

Разом з тим, із висновками апеляційного щодо розрахунку заборгованості погодитися не можна.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведення розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

За змістом п. 2.14. кредитного договору, при надходженні від позичальника коштів на сплату заборгованості за цим договором черговість платежів встановлюється банком відповідно до вимог п. 4.2.2. цього договору.

Відповідно до умов п. 4.2.2. кредитного договору, грошові кошти на виконання зобов'язань, передбачених цим договором, спрямовуються в наступній черговості: 1) на сплату прострочених процентів за користування кредитом; 2) на сплату прострочених комісій, якщо їх сплата передбачена умовами договору; 3) на сплату простроченої заборгованості за кредитом; 4) на сплату нарахованих процентів за користування кредитом; 5) на сплату комісій, якщо їх сплата передбачена умовами цього договору; 6) на сплату строкової заборгованості за кредитом; 7) на сплату штрафних санкцій; 8) на сплату інших платежів за цим договором.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 заперечував правильність проведених банком зарахувань отриманих від нього коштів за складовими боргу (тіло кредиту, проценти, пеня та ін.), внаслідок чого залишок боргу за тілом кредиту не зменшувався та становив базу нарахування інших платежів у більшому розмірі.

Апеляційний суд таких доводів апеляційної скарги не перевірив та не з'ясував, у рахунок погашення яких прострочених окремих зобов'язань, що входять до змісту кредитного зобов'язання (основна сума кредиту, проценти, пеня тощо), зараховано сплачені позичальником кошти та чи знаходиться визначений банком порядок черговості платежів у відповідності із погодженими умовами кредитного договору. Наявні у справі розрахунки банку не містять цих даних, як і даних про усі платежі боржника: коли, скільки та на погашення якого боргу (тіло кредиту, проценти, тощо) їх зараховано, коли здійснено останній платіж, а відповідно - на яку суму нараховано проценти.

Допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення обсягу кредитного зобов'язання ОСОБА_3 та належну перевірку обґрунтованості вимог банку, що відповідно до ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого ним рішення про стягнення коштів із позичальника із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не порушив питання про призначення експертизи для з'ясування дійсного розміру заборгованості, відхиляються, оскільки за нового розгляду справи відповідного клопотання ОСОБА_3 не заявляв.

З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 25 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О. Савченко