Справа № 161/9946/15-ц
Провадження № 2/161/1034/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі головуючого -судді Подзірова А.О., при секретарі - Кубяк О.В., за участі сторін та їх представників, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Відділу реєстрації житлового фонду Департаменту ОСОБА_4 комунального господарства Луцької міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 комунальне підприємство № 7 Луцької міської ради про визнання незаконним та нечинним розпорядження ОСОБА_4 комунального господарства Луцької міської ради № 955-р від 11.08.2011 р. та недійсним договору дарування квартири, -

В С Т А Н О В И В:

позивач звернулась в суд з позовом до відповідачів про визнання незаконним та нечинним розпорядження ОСОБА_4 комунального господарства Луцької міської ради № 955-р від 11.08.2011 р. та недійсним договору дарування квартири.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що відповідач ОСОБА_2 ніколи не проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 та не був вписаний в ордер на поселення, у звязку з чим не був особою, яка мала право на приватизацію спірної квартири. Відповідач ОСОБА_2 станом на 01.08.2011 р. і до цього більше пяти років постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2 та не брав участь в приватизації 22.01.2009 р. спірної квартири. Станом на 01.08.2011 р. ОСОБА_2 не перебував на обліку як особа, яка потребує поліпшення житлових умов, тому що був забезпечений житлом з 1985 року.

Позивачка разом з сімєю була постійним жильцем квартири АДРЕСА_1 та членом сімї дійсного наймача ОСОБА_5 з 1982 року.

Відповідач ОСОБА_2 у 1985 р. отримав комунальну квартиру АДРЕСА_2, взяв участь у її приватизації у 2009 р. та з 1985 р. був постійним жильцем вищезазначеної квартири та з того моменту не змінював свого постійного місця проживання.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 02.08.2012 р. встановлено, що саме позивачка та члени її сімї доглядали до смерті фактичного наймача спірної квартири ОСОБА_5 та продовжують в ній проживати після її смерті.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.11.2012 р. за ОСОБА_1 та її малолітніми дітьми ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, визнано право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою № 41 в будинку № 37 по пр. Соборності в м. Луцьку. Вважає, що відповідач ОСОБА_2 11.08.2011 р. неправомірно на підставі фіктивної довідки від 01.08.2011 р. із недостовірними даними про склад жильців квартири виданої МЖК № 7 приватизував квартиру АДРЕСА_3.

Крім того, 03.03.2015 р. ОСОБА_2 подарував вищезазначену квартиру своїй дочці ОСОБА_9 Даний договір дарування на думку позивачки є нікчемним та підлягає визнанню недійсним.

На підставі викладеного, просить суд, визнати частково незаконним та скасувати розпорядження відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово комунального господарства Луцької міської ради № 995-р від 11.08.2011 р. на підставі якого відповідачу ОСОБА_2 встановлене право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 та видане свідоцтво про право власності. Визнати недійсним договір дарування № 255 житлової квартири АДРЕСА_4, що виданий 03.03.2015 р. приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, представник позивача в судовому засіданні зазначив, що позивачка на день приватизації постійно проживала у спірній квартирі разом зі своїми неповнолітніми дітьми, позивачка доглядала свою бабу до смерті, крім того зазначив, що ОСОБА_2 у вказаному житлі ніколи не проживав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_2 у відповідності до законодавства набув право власності на вказане житло, приватизувавши його, мати ОСОБА_2 зареєструвала його у спірному житлі. Надав заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки позивач, ще в січні 2012 року дізналася, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволені позовних вимог відмовити, надали заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки з дня коли позивач дізналася про приватизацію квартири пройшло більше трьох років.

Представник відділу реєстрів житлового фонду Департаменту ОСОБА_4 комунального господарства Луцької міської ради, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказала, що розпорядження було видане на підставі закону.

Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 комунальне підприємство № 7 Луцької міської ради в судове засідання не зявився.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, справу №2-645/11 суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, відповідно за заяви від 23.03.2009 року для реєстрації за місцем проживання ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_5 був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.101).

З довідки МЖК від 29 липня 2011 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 94).

Відповідно до Заяви від 09.03.2011 року начальнику МЖК від ОСОБА_2, останній просив переписати особистий рахунок з ОСОБА_5 на нього, в звязку зі смертю матері (а.с.99).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.04.2011 року №257-1 було дозволено житлово-комунальним підприємствам міста внести зміни в договори найму з визнанням наймачами житлових приміщень та переоформленням особових рахунків, у тому числі ОСОБА_2 трьохкімнатної квартири АДРЕСА_5 (а.с. 152-154).

З заяви керівнику органу приватизації від 01.08.2011 року вбачається, що ОСОБА_2 просив оформити передачу в приватну власність квартиру АДРЕСА_5, до цієї заяви додав довідку про склад сімї наймача ізольованої квартири, з якої вбачається, що він один мешкає і має право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 36-37).

Відповідно до розпорядження відділу реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 11.08.2011 року №955-р «Про приватизацію квартир державного фонду» ОСОБА_2 передано у власність квартиру АДРЕСА_6 площею 39,10 кв.м. загальною площею 66,5 кв.м. (а.с.80-82).

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право власності на житло від 11.08.2011 р. - квартиру АДРЕСА_7 (а.с.11).

3 березня 2015 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір дарування, відповідно до якого передав останній безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_7 (а.с. 95-97).

Крім того встановлено, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 02.08.2012 р. по справі №2-6645/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення, заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 20.12.2011 р. скасовано та в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

Судом апеляційної інстанції по вказаній справі встановлено, що ОСОБА_1 була вселена в спірну квартиру ще до реєстрації в ній ОСОБА_2, за життя свого батька - ОСОБА_11, який помер 13.02.2009 року, зі згоди своєї баби - ОСОБА_5, яка померла 19.01.2011 року, як член сімї останніх. Після вселення вона вела з бабою спільне господарство, постійно доглядала останню, яка фактично була нерухомою і поховала її після смерті.

На час вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_3 відносилась до державного житлового фонду і питання щодо реєстрації в ній не ставилось, щоб не збільшувалась оплата за житлово-комунальні послуги та тому, що відповідач, з метою отримання своєю сімєю окремої квартири, була зареєстрована в належній її свекрусі квартирі жилою площею 14,03 кв.м за адресою: м.Луцьк, вул. Потебні, 58/22.

Крім того, було встановлено, що ОСОБА_2 був зареєстрований 26.03.2009 року у квартирі АДРЕСА_3, після приватизації іншої квартири № 283 на вул. Ш.Руставелі,9 в м.Луцьку, де й фактично постійно проживав.

ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_3 лише іноді навідувався до своєї матері, участі в її догляді, а в подальшому і в похованні не приймав, про день її смерті не знав.

Колегія суддів по вказаному рішенні прийшла до висновку, що ОСОБА_1 була вселена у спірну квартиру не як тимчасовий жилець, а як член сімї свого батька ОСОБА_11 та своєї баби ОСОБА_5, з якою вела спільне господарство.

Вказане рішення набрало законної сили 2 серпня 2012 року, про що не заперечували сторони (а.с.5-8).

З рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 листопада 2012 року по справі № 0308/11139/12 за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням, вбачається, що за ОСОБА_1 та її малолітніми дітьми ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 визнано право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою № 41 в будинку № 37 по пр. Соборності в місті Луцьку.

З вказаного рішення вбачається, що в ОСОБА_1 народилося троє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7

Вказане рішення набрало законної сили 04.12.2012 року, про що не заперечували сторони (а.с.9-10).

Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Згідно з ч. 1ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст.ст.64, 65 ОСОБА_4 кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ч.2 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції станом на серпень 2011 року) передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку).

Аналогічні положення закріплені і в п. 4 Положення(в редакції станом на серпень 2011 року) про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року N 396.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.29 ЦК України (в редакції станом на серпень 2011 року), місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Крім того, Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 9 листопада 2012 року по справі № 0308/11139/12 за ОСОБА_1 та її малолітніми дітьми ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 визнано право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою № 41 в будинку № 37 по пр. Соборності в місті Луцьку, тому слід виходити з того, що вони на законних підставах користуються жилим приміщенням і відповідно до ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, мають право на житло та не можуть бути обмежені у праві користування інакше ніж з підстав і порядку визначеному законом.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що право на приватизацію квартири, що належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду зазначеним органом у строк, передбачений чинним законодавством.

Допитаний за клопотанням позивача ОСОБА_1 свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні, пояснив, що тривалий час знають сімю ОСОБА_1, є її сусідом, часто спілкуються з нею, вказав, що ОСОБА_1 постійно з народження проживала у спірному житлі та доглядала свою бабу. ОСОБА_2 в спірній квартирі не мешкає.

З аналізу положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та норм ст.ст.1,6,9,61 ЖК України, ст.29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак, і право на його приватизацію разом з іншими членами сімї.

Суд при вирішенні даної справи враховує, що судовим рішенням апеляційної інстанції від 02.08.2012 р., яке має преюдиціальне значення, було встановлено, що ОСОБА_1 на час розгляду справи про виселення, мала право користування спірним жилим приміщенням в установленому законом порядку, підстав для позбавлення її прав на користування спірним житлом не було. Колегія суддів по вказаному рішенні прийшла до висновку, що ОСОБА_1 була вселена у спірну квартиру не як тимчасовий жилець, а як член сімї свого батька ОСОБА_11 та своєї баби ОСОБА_5, з якою вела спільне господарство.

На підставі викладеного суд встановив, що на час приватизації спірної квартири за позивачем зберігалось право користування спірною кватирою, таким чином позивач мала право брати участь в приватизації вказаної квартири нарівні з відповідачем ОСОБА_2

За таких обставин, суд вважає, що право особи на приватизацію треба повязувати з правом на житло та фактом проживання у квартирі, а не з фактом її реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12.

Відповідно до ч. 1ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Проте, як було встановлено судом, приватизація за розпорядженням № 995-р від 11.08.2011 р. року була проведена без участі ОСОБА_1, що в даному випадку є незаконним, тому вказане розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово комунального господарства Луцької міської ради № 995-р від 11.08.2011 р. в частині передання у власність ОСОБА_2 житлової квартири АДРЕСА_1 підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло підлягає задоволенню.

При вирішення заяв відповідачів про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. ст. 257, 258 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

У постанові від 29 жовтня 2014 року, прийнятій у справі (№ 6-152цс14) Верховний Суд України висловив правову позицію, що для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

За таких обставин суд погоджується, з думкою представника позивача, що остання довідалася про наявність оспорюваного розпорядження та свідоцтва про право власності на житло, як про обставини порушення її прав лише на стадії розгляду справи апеляційного розгляду справи №2-6645/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення, а саме 2 серпня 2012 року в день огляду судом апеляційної інстанції особової справи до проведення приватизації житлової квартири АДРЕСА_4.

Відповідно до ч. 2 ст. . Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Крім того, суд вважає, що в даному випадку відбулося переривання строку 06.07.2012 року, відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України, пред'явленням ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 позову до ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням, оскільки предметом позову була лише частина вимоги, право на яку має ОСОБА_1

За таких обставин, суд вважає, що заяви відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності задоволенню не підлягають.

При вирішенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування № 255 житлової квартири АДРЕСА_4, що виданий 03.03.2015 р. приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу, суд виходить з наступного.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 3 цієї статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Факт укладення 3 березня 2015 року нотаріально посвідченого договору дарування, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_7, крім пояснень позивача та її представника так і стороною відповідача не заперечувалися, підтверджується також засвідченою його копією (а.с. 95-97).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України право розпорядження своїм майном належить власникові.

Оскільки, як встановлено вищезгаданими висновками рішення, право власності ОСОБА_2 спірну квартиру було набуто незаконно, а правовстановлюючий документ, який посвідчував це право, визнаний недійсним, відчуження ним вказаного майна суперечить вимогам цивільного законодавства.

Даним договором дарування порушені права та охоронювані законом інтереси позивача, так як ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_3 майно, частина якого повинна належати позивачу відповідно до приватизації державного житлового фонду особі, що постійно там проживає.

Тому у відповідності з ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України позивач має право на захист свого порушеного права.

Однак, заявивши вимогу про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 обрала невірний спосіб захисту свого права. Вважаючи себе власником частини спірного майна, якого вона протиправно позбавлена, позивач просила захистити її порушене право шляхом визнання недійсним правочину про відчуження цього майна, стороною якого вона не була. Тобто, між позивачем та відповідачами договірних відносин не виникало.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 21, 22 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року (справа № 6-107цс12), від 18 вересня 2013 року (справа № 6-95цс13), від 17 грудня 2014 року (справа № 6-140цс14), від 10 червня 2015 року (справа № 6-348цс15).

Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_1 не врахувала, що обраний нею спосіб захисту її порушеного права не забезпечить ефективного захисту цього права в разі задоволення позову, оскільки визнання правочину недійсним і застосування реституції матиме наслідком повернення майна відчужувачу ОСОБА_2 як стороні оспорюваного правочину, а не позивачу.

Виходячи із встановлених обставин справи та враховуючи положення ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд прийшов до висновку про відмові позову в цій частині, оскільки позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права.

Тому в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування слід відмовити.

Вказане рішення суду не перешкоджає ОСОБА_1 після оформлення в установленому законом порядку права власності на спірне майно захистити своє порушене право шляхом предявлення віндикаційного позову до набувача її майна.

На основі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ст.ст.13-16 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 57-60, 88, 208, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Уточнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Відділу реєстрації житлового фонду Департаменту ОСОБА_4 комунального господарства Луцької міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 комунальне підприємство № 7 Луцької міської ради про визнання незаконним та нечинним розпорядження ОСОБА_4 комунального господарства Луцької міської ради № 955-р від 11.08.2011 р. та недійсним договору дарування квартири задовольнити частково.

Визнати незаконним розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово комунального господарства Луцької міської ради № 995-р від 11.08.2011 р. в частині передання у власність ОСОБА_2 житлової квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування № 255 житлової квартири АДРЕСА_4, що виданий 03.03.2015 р. приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя Луцького міськрайонного суду А.О.Подзіров