АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №636/5506/15-ц Головуючий суддя І інстанції Оболєнська С. А.
Провадження № 22-ц/790/2981/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцина В.Б.

Суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю секретаря : Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чугуївське районне ремонтне експлуатаційне підприємство» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чугуївське районне ремонтне експлуатаційне підприємство» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою її виплати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Чугуївське районне ремонтне експлуатаційне підприємство» на користь ОСОБА_3 компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою її виплати у розмірі 16 141,00 (шістнадцять тисяч сто сорок одна) гривня 00 коп. Стягнуто з ТОВ «Чугуївське районне ремонтне експлуатаційне підприємство» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 8 500 (вісім тисяч пятсот) гривень 00 коп. Стягнуто з ТОВ «Чугуївське районне ремонтне експлуатаційне підприємство» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у сумі 600 (шістсот) гривень 00 коп. та судовий збір у сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням, ТОВ «Чугуївське районне ремонтне експлуатаційне підприємство» в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на те, що рішення суду необґрунтоване, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, обговоривши доводи скарги, заслухавши пояснення осіб, що з?явилися до суду, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинний письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що за рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області, стягнуто з ТОВ «Чугуївське районне ремонтне експлуатаційне підприємство» на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату в сумі 21 772,89 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1725,00 грн.. середній заробіток за затримку розрахунку у сумі 9 932,33 грн., витрати за надання правової допомоги у сумі 1000,00 грн., а всього 34430,22 грн.

На виконання рішення суду відділ державної виконавчої служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції Xарківської області поступово, декількома платежами, останнім 19 жовтня 2015 року, ОСОБА_3 було виплачено присуджені за вказаним рішенням суми.

Відповідно до абз.4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100,

якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього порядку, у відповідності до якого розрахунки проводяться виходячи з установлених працівнику в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 5 місяців потому, по відношенню до періоду затримки розрахунку з 30.04.2015 по 19.10.2015 року, середньомісячну заробітну плату суд правильно розраховував, виходячи з штатного посадового окладу ОСОБА_3 у розмірі 1500,00 грн., в рішенні наведені розрахунки суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період 30.04.2015 по 19.10.2015 року на загальну суму 8500,00 грн., які відповідачем не спростовані.

У постанові Верховного суду України від 29 січня 2014 року по справі № 6-144цс13, предметом розгляду якої був аналогічний спір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після ухвалення судового рішення, було наведений наступний правий висновок.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на те, що по цій справі виник спір з аналогічних підстав, колегія суддів не вбачає причин для відступлення від вищевказаного правового висновку, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковий для застосування судом по цій справі.

Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавствам.

У пп. 2 п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України N 13 від 24.12.99р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам було надані наступні розяснення. Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться

згідно зі ст.34 вказаного Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 р. N 692) підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Райнний суд свої висновки з цього приводу належним чином вмотивував і навів відповідні розрахунки, що відповідає матеріалам справи та наавденим нормам матеріального права і доводами скарги не спростовується.

При розгляді цивільної справи № 6-43цс14 стосовно неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: частини другої статті 625 ЦК України та статті 34 Закону України «Про оплату праці» у спорі за позовом про стягнення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексу інфляції та трьох процентів річних, у постанові Верховного суду України від 21 травня 2014 року було наведено наступний висновок, який відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсується присуджена за рішенням суду сума заробітної плати за роботу у вихідні дні, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням судового рішення.

У даній справі виник аналогічний спір про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, що передбачено статтею 34 Закону України «Про оплату праці», тому колегія суддів вважає за необхідне такж застосувати вказану правову позицію і з цих підстав відхиляє наведені у скарзі доводи.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги висновки суду не спростовують, то з передбачених ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 317, 319-325 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чугуївське районне ремонтне експлуатаційне підприємство» відхилити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: