Справа № 168/188/16-ц
Провадження № 2/168/87/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.04.2016 року Старовижівський районний суд Волинської області в складі

головуючого судді - Хаврони О.Й.,

з участю: секретаря Островерхої Т.С.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в смт. Стара Вижівка в залі суду в відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

Позивачка просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2у розмірі по 1200 грн. щомісячно, починаючи з 29 березня 2016 року і до досягнення повноліття, а також стягнути судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач з моменту народження сина не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не приймає участі у їх вихованні, діти перебувають повністю на її утриманні, вона перебуває у декретній відпустці по догляду за дітьми, не може самостійно забезпечувати їх. Зазначає, що відповідач, як батько, зобов'язаний утримувати дітей, є працездатним, працює неофіційно, їздить на сезонні роботи, від яких отримує доходи, та використовує для власних потреб, інших стягнень по виконавчих листах не проводяться, може утримувати дітей.

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала.Також дала пояснення про те, що вона перебувала у декретній відпустці, але в даний час вийшла на роботу, працює вчителем ЗОШ І-ІІ ступеня с. Рудня Старовижівського району Волинської області. Категорично наполягає на сумі аліментів 1200 грн. на кожну дитину, при визначенні такого розміру виходить з рівня інфляції в державі, потреб дітей, тому вважає, що саме така сума коштів необхідна для їх утримання. Крім того, врахувала розмір його попередніх заробітків за кордоном, син хворіє і потребує лікування. Вважає, що з урахуванням наведених обставин, відповідач зобов'язаний сплчувати саме в такому розмірі аліменти.

У судовому засіданні відповідач пояснив, що до 15 березня 2016 року проживав разом з позивачкою та дітьми у її батьків, час від часу виїжджав на заробітки. Протягом спільного проживання усі кошти, які заробляв, віддавав позивачці на утримання дітей, лише після останньої поїздки на заробітки коштів не надавав, однак витрачав їх на потреби сім'ї за будь якої вимоги позивачки. Оскільки з березня 2016 року не проживає з позивачкою вважає, що заява про стягнення аліментів є передчасною.

Підтвердив, що офіційно не працює, в Україні намагається працевлаштуватись, на

2

обліку як безробітний не перебуває, утриманців, немає, має дохід від заробітків, не гарантує сплати аліменти у розмірі 2400 грн., оскільки заробітки є тимчасові, періодичні. Зазначає, що оскільки батько і матір мають рівні обов'язки по утриманню дітей, готовий сплачувати аліменти, але у розмірі не по 1200 грн., як просить позивачка, а в твердій грошовій сумі по 500 грн. на кожну дитину. Крім того по можливості своїх доходів буде надавати кошти для дітей на додаткові витрати поза розміром стягнутих аліментів.

Щодо витрат на правову допомогу вважає, що витрати є безпідставними оскільки до позовної заяви не додано договору про надання правової допомоги адвокатом та документу, який посвідчує те, що особа яка надала правову допомогу є адвокатом або фахівцем у галузі права. Вважає, що ця обставина є підставою для відмови у позовній вимозі щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 250 грн.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 03 вересня 2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, після реєстрації шлюбу прізвище позивачки «ОСОБА_1» /а.с. 4/.

Згідно зі свідоцтвом про зміну імені від 14 березня 2013 року позивач змінила прізвище на «ОСОБА_1» /а.с. 5/.

Сторони є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с. 7-8/.

Сторони з 15 березня 2016 року проживають окремо, діти проживають разом з позивачкою і перебувають на утриманні матері, з 1 вересня 2015 року позивач працює вчителем ЗОШ І-ІІ ступеня с. Рудня Старовижівського району Волинської області, відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги у повному обсязі на утримання дітей не надає, згоди щодо утримання дітей між сторонами добровільно не досягнуто.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідач ствердив, що офіційно не працевлаштований і має нерегулярний дохід, на утриманні будь-яких осіб не має.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини, що кореспондується

3

з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

З врахуванням викладеного і вимог ст.ст.180, 184 СК України суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів з відповідача на утримання двох малолітніх дітей у твердій грошовій сумі. Однак суд не погоджується з розміром аліментів, визначеним позивачкою по 1200 грн. на кожну дитину.

Суд, визначаючи розмір аліментів, виходить з того, що відповідач є фізично здоровою та працездатною особою, може утримувати дітей за станом свого здоров'я, батько і матір мають рівні обов'язки по утриманню дітей, а також з розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і половину з якого зобов'язаний забезпечити батько.

Така сума аліментів (по 600 грн.) буде відповідати інтересам та потребам дітей.

Доводи відповідача про те, що він може сплачувати лише 500 грн. щомісячно, на кожну дитину оскільки не працює, не заслуговують на увагу, оскільки дана обставина не звільняє його від обов'язку утримувати неповнолітніх дітей, батьком яких він є.

До того ж, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів.

Як пояснив відповідач в даному судовому засіданні він є працездатним і інших утриманців, крім спільних з позивачем дітей, у нього немає.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч вищенаведеним нормам, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження доводів про наявність правових підстав для зменшення визначеного судом розміру аліментів до 500 грн. на кожну дитину, або ж неправильність визначення способу їх стягнення. Позивач не надала суду доказів того, що відповідач може сплачувати аліменти у розмірі по 1200 грн. на кожну дитину.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини.

Таким чином, враховуючи, що обов'язок утримувати дітей до досягнення повноліття покладений на обох батьків, матеріальний стан позивача, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, на даний час працює, відповідача, який не працює, сплачувати аліменти на утримання дітей погодився, хоча і в меншому розмірі, ніж просить позивач, суд приходить до висновку, що для забезпечення відповідного рівня утримання і проживання дітей з відповідача слід стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 600 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття, що відповідатиме інтересам дітей, забезпечить дітям право на рівень життя достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК аліменти слід стягувати, починаючи з дня пред'явлення позову.

Судові витрати, згідно зі ст. 79 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі витрати на правову допомогу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 80 ЦПК України у позовах про стягнення аліментів ціна позову визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

4

В даній справі ціна позову становить 14400 грн. (2 х 1200=2400 грн., 2400 х 6=14400грн.).

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви в даній справі складає 551,20 грн. (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі в справі звільнені від сплати судового збору як позивачі в справі про стягнення аліментів.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 36 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом «Про судовий збір»).

Оскільки рішенням суду позов задоволено частково, а саме на 50 відсотків (заявлено на суму 14400 грн. в межах платежів за шість місяців, а задоволено на суму 7200 грн. в таких же межах), судовий збір з відповідача має бути стягнутий пропорційно задоволеним вимогам, тобто в розмірі 50 відсотків від 551,20 грн., що становить 275,60 грн.

Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 36 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем надано квитанцію від 28 березня 2016 року до прибуткового касового ордера №20, видану адвокатом Романіком О.О., про сплату 250 грн., розрахунок фактично витраченого часу на надання правової допомоги, але не додано договору про

5

надання правової допомоги адвокатом та документу, який посвідчує те, що особа яка надала правову допомогу є адвокатом або фахівцем у галузі права, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст.ст. 84, 180-182, 184, 191 СК України, ст. ст. 10, 60, 62, 79, 88, 212-215, 367 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягувати із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця с.Біличі Любомльського району Волинської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2по 600 грн.на кожну дитину щомісячно, що підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 29 березня 2016 року та до їх повноліття.

У решті позову відмовити.

Рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць звернути до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 275 (двісті сімдесят п'ять) грн. 60 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Старовижівський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. Й. Хаврона