У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання Шептицької С.С.

за участю:

представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2016 року про забезпечення позову представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Перша Рівненська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визначення додаткового строку про прийняття спадщини за заповітом та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що зявились у судове засідання, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2016 року заяву задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції в апеляційній скарзі представник позивачки вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановлену з порушенням норм матеріального та процесуального права, які регулюють підстави, умови та порядок забезпечення позову.

Доводить, що при задоволенні заяви судом не враховано, що забезпечення позову можливе лише у разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Звертає увагу, що задоволення судом заяви про накладення арешту на майно позивачки призводить до порушення її прав через зловживання процесуальними правами ОСОБА_3, а не до захисту та гарантування прав позивача, в чому й полягає інститут забезпечення позову.

Стверджує, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 не є належною особою для подання заяви про забезпечення позову та нею не було дотримано вимог ст.151 ЦПК України під час звернення із такою заявою.

За викладених обставин просить ухвалу скасувати.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи заяву суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог викладених в заяві про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, на підставі якого прийнята оскаржувана ухвала, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, за заявою осіб, які приймають участь у розгляді справи, ч.1 ст.151 ЦПК України, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до приписів п.п.2,4,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що по справі заявлено позовні вимоги про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою м. Рівне, вул. Черняка, 10/57, щодо якого судом першої інстанції вжито заходи забезпечення позову.

Доводами апеляційної скарги не спростовано правильність висновків оскаржуваної ухвали, оскільки при її винесені суд першої інстанції належним чином враховано докази, надані заявником на підтвердження своїх вимог, суд пересвідчився, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі відчуження вказаної квартири третім особам та вчинення будь-яких інших дій відносно вказаної квартири.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, ухвалу суду першої інстанції належить залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,312,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді С.В. Боймиструк

ОСОБА_9