Справа № 359/7777/15-ц Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/2358/16 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 53 07.04.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

07 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Дмитрієвої Л.Д., Олійника В.І.,

при секретарі: Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа: ОСОБА_3, про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що він працював в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на посаді начальника служби господарсько-технічного забезпечення. Наказом від 23.07.2015 року за № 11-07/1-638/п його звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов»язків, покладених трудовим договором, за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України на підставі двох доган, оголошених наказами від 18 травня 2015 року №11-07/1-389/п та від 10 червня 2015 року №11-07/1-474/п, а також матеріалів службового розслідування щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, скоєної 17 червня 2015 року.

Вказані догани були скасовані рішеннями Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2015 року (щодо наказу від 10 червня 2015 року №11-07/1-474/п) та від 05 листопада 2015 року (щодо наказу від 18 травня 2015 року №11-07/1-389/п). Після перегляду цих рішень в апеляційному порядку, Апеляційний суд Київської області залишив їх в силі в частині скасування доган.

Крім того, ОСОБА_2 посилався на те, що в порушення положень ч.3 ст.40 КЗпП України його звільнено в період тимчасової непрацездатності, що підтверджується відповідними письмовими доказами, та без згоди на звільнення профспілки, членом якої він є, що є порушенням ч.1 ст.43 КЗпП України, відповідно до якої розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 ст.40, пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Враховуючи викладене, позивач просив суд скасувати наказ ДП МА «Бориспіль» від 23 липня 2015 року №11-07/1-638/п про звільнення його з роботи; поновити його з 23 липня 2015 року на посаді начальника служби господарсько-технічного забезпечення; стягнути з ДП МА «Бориспіль» середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 липня 2015 року по час фактичного поновлення на роботі та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 23.07.2015 року №11-07/1-638/п про звільнення ОСОБА_2 з роботи.

Поновлено ОСОБА_2 в Державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 23.07.2015 року на посаді начальника служби господарсько-технічного забезпечення.

Стягнуто з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23.07.2015 року по час фактичного поновлення на роботі.

Стягнуто з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював в ДП МА «Бориспіль» на посаді начальника служби господарсько-технічного забезпечення (СГТЗ).

Наказами від 18 травня 2015 року №11-07/1-389/п та від 10 червня 2015 року №11-07/1-474/п позивачеві були оголошені догани (том 1, а.с.205, 206).

17 червня 2015 року на території аеропорту була скоєна дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої був пошкоджений службовий автомобіль ДП МА «Бориспіль» під керуванням позивача ОСОБА_2, наслідком чого стало проведення службового розслідування обставин вказаної дорожньо-транспортної пригоди (том 1, а.с.207-209).

На підставі двох доган та висновків за результатами службового розслідування обставин дорожньо-транспортної пригоди, наказом від 23 липня 2015 року №11-07/1-638/п ОСОБА_2 був звільнений з роботи з 23 липня 2015 року за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором, п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України (том 1, а.с.4).

Догана, оголошена ОСОБА_2 наказом від 18 травня 2015 року №11-07/1-389/п, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року, скасована (том 1, а.с.236-239).

Догана, оголошена ОСОБА_2 наказом від 10 червня 2015 року №11-07/1-474/п, скасована рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2015 року, залишеним в частині скасування догани рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року без змін (том 1, а.с.55-60).

Також встановлено, що з 23 липня 2015 року по 30 липня 2015 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності від 29 липня 2015 року, виданим Бориспільською ЦРЛ (том 1, а.с.7).

Профспілковий комітет первинної профспілкової організації ДП МА «Бориспіль» відмовив відповідачу у наданні згоди на звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП, про що свідчить витяг з протоколу його засідання від 27 липня 2015 року №138 (том 1, а.с.228-229).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з допущених при звільненні позивача відповідачем порушень трудового законодавства, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

У роз'ясненнях, викладених в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказано, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року.

Таким чином, оскільки догани, як заходи дисциплінарного стягнення, оголошені ОСОБА_2 наказами від 18 травня 2015 року №11-07/1-389/п та від 10 червня 2015 року №11-07/1-474/п, скасовані в судовому порядку, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про незаконність звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання ним без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Обгрунтованими при цьому є і посилання суду на наступні допущені відповідачем при звільненні позивача порушення норм трудового законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Нормативним актом, який визначає порядок і умови видачі, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, здійснення контролю за правильністю їх видачі, є Інструкція про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001 року №455.

Відповідно до вказаної Інструкції тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності (п.1.1), дія листка непрацездатності обраховується в календарних днях (п.2.1), листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі (п.2.5).

З матеріалів справи вбачається, що з 23 липня 2015 року по 30 липня 2015 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності від 29 липня 2015 року, виданим Бориспільською ЦРЛ (том 1, а.с.7), та виключає можливість його звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в цей період часу.

Частиною 1 ст.43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наданими в п.15 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

З матеріалів справи вбачається, що профспілковий комітет первинної профспілкової організації ДП МА «Бориспіль» відмовив відповідачу у наданні згоди на звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП, про що свідчить витяг з протоколу його засідання від 27 липня 2015 року №138 (том 1, а.с.228-229).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивача ОСОБА_2 звільнено з порушенням порядку, визначеного п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки відсутні правові ознаки систематичності невиконання позивачем без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, звільнення відбулося під час його тимчасової непрацездатності і за відсутності згоди на звільнення первинної профспілкової організації, та у зв'язку з цим наявності підстав для скасування наказу ДП МА «Бориспіль» від 23 липня 2015 року №11-07/1-638/п про звільнення позивача та, як наслідок, поновлення його на роботі на попередній посаді.

Обгрунтованим є і висновок суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки рішення суду в цій частині відповідає положенням ч. 2 ст. 235 КЗпП України, відповідно до якої при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Разом з тим, задовольняючи вимогу ОСОБА_2 про стягнення з ДП МА «Бориспіль» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції допустив помилку, не зазначивши в рішенні конкретну суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці - гривні.

Вищенаведене не враховано судом при ухваленні рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому рішення в цій частині підлягає зміні із зазначенням у ньому розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до розрахунку, наданого позивачем в запереченнях на апеляційну скаргу, який дорівнює 99 234,95 грн. (158 робочих днів х 713,92 грн. середньоденна заробітна плата).

Відповідно до ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) від 31 березня 1995 року, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Судом встановлено, що на утриманні позивача знаходиться дружина, яка на момент його звільнення була вагітною та 02.03.2016 року народила дитину, а також повнолітній син, який навчається у вищому навчальному закладі на денній формі навчання. Крім того, син внаслідок отриманої травми постійно потребує коштів на лікування. Втративши роботу зі стабільним заробітком, позивач втратив можливість надавати належну матеріальну допомогу своїй сім'ї, був вимушений докладати додаткових зусиль не тільки для організації свого життя, а й для матеріальної підтримки своєї вагітної дружини та сина.

Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача завданої йому моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., оскільки діями відповідача по незаконному звільненню позивача було порушене гарантоване останньому Конституцією України та трудовим законодавством право на працю, що призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв»язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - зміні в зв'язку з неправильним застосуванням в цій частині судом норм матеріального права. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи, підтверджених доказами, перевіреними судом.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2016 року змінити в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнути з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 99 234 грн. 95 коп.

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :