У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості по орендній платі за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_4, на рішення Сумського районного суду Сумської області від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 15 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого Косівщинскою сільською радою Сумського району Сумської області від 24 січня 2000 року, йому належить земельна ділянка, площею 2,72 га, що розташована на території зазначеної сільської ради.

4 січня 2005 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» (далі - ТОВ «Агрофірма «Косівщинська») укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 5 років, зі сплатою відповідачем орендної плати у розмірі 442 грн, що становить 1,5 % від грошової оцінки землі і яка вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяця, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

1 січня 2009 року між ними було укладено додатковий договір, у п. 1.2 якого викладено у новій редакції п. 8 договору оренди землі від 4 січня 2005 року, строк оренди зазначеної земельної ділянки збільшено до 10 років, а п. 1.3 внесено зміни до п. 9 вказаного договору та визначено, що орендна плата вноситься у розмірі 1 083 грн 75 коп. за рік.

Позивач вказував про те, що відповідач у порушення умов зазначеного договору оренди земельної ділянки за 2011-2012 роки не сплачував орендну плату у встановлений строк, а сплатив її лише у грудні 2013 року, тобто допустив систематичну несплату орендної плати.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив стягнути з ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» на його користь 2 197 грн 27 коп., з яких: заборгованість з орендної плати у розмірі 1 671 грн 14 коп.; 3 % річних у розмірі 99 грн 99 коп.; інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 426 грн 14 коп.; та розірвати договір оренди землі від 4 січня 2005 року.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 9 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 15 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо розірвання договору оренди землі скасувати й ухвалити нове рішення, яким у цій частині його позов задовольнити.

Отже, судові рішення у частині стягнення заборгованості за договором оренди не оскаржуються, тому у касаційному порядку в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що орендна плата за 2011-2012 роки хоча і виплачена позивачу із порушенням визначених договором строків, а саме у грудні 2013 року, проте у повному обсязі та з урахуванням інфляційних збитків та пені.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що є факт несвоєчасної сплати орендної плати, проте сплата її до пред'явлення позову не може свідчити про систематичне невиконання стороною договірних зобов'язань, а, отже, не може бути підставою для розірвання укладеного між сторонами договору оренди землі.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанціїне відповідає.

Судом установлено, що згідно здержавним актом на право власності на земельну ділянку,виданого Косівщинскою сільською радою Сумського району Сумської області від 24 січня 2000 року, ОСОБА_3 належить земельна ділянка, площею 2,72 га, що розташована на території вказаної сільської ради.

4 січня 2005 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» укладено договір оренди вищевказаної землі строком на 5 років, зі сплатою ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» орендної плати у розмірі 442 грн, що становить 1,5 % від грошової оцінки землі і яка вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяця, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

1 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» укладено додатковий договір, у п. 1.2 якого викладено у новій редакції п. 8 договору оренди землі від 4 січня 2005 року, строк оренди зазначеної земельної ділянки збільшено до 10 років, а п. 1.3 внесено зміни до п. 9 вказаного договору та визначено, що орендна плата вноситься у розмірі 1 083 грн 75 коп. за рік.

10 грудня 2013 року ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» була виплачена ОСОБА_3 орендна плата за 2011-2012 роки у розмірі 3 425 грн 78 коп., тобто з порушенням визначених договором строків.

Згідно з ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені у договорі оренди, не можуть суперечити чинномузаконодавству на час укладення договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст. ст. 24, 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку про те, що у разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки, дана обставина може бути підставою для розірвання такого договору.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом установлено, що відповідно до п. 12 договору оренди землі, укладеного між сторонами, встановлено, що орендна плата вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяці, тобто 30 грудня кожного року дії договору. Проте, орендар орендну плата за 2011 та 2012 роки сплатив позивачеві лише у грудні 2013 року, що не заперечується товариством та підтверджується матеріалами справи.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212, 214, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин справи та не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню.

Посилання суду на сплату відповідачем орендної плати за період 2011-2012 років у 2013 році у більшому розмірі, ніж належало до сплати, не спростовують факту порушення умов договору щодо оплати орендної плати у строки, визначені договором, тобто щороку.

При цьому апеляційний суд не дав оцінки тому, чи допускають положення ст. ст. 13, 21, 32 Закону України «Про оренду землі», ст. 141 ЗК України, а також умови договору оренди землі, укладеного між сторонами, оплату орендної плати у будь-який період, наприклад 1 раз на 2-3 роки і чи свідчить це про належне виконання умов договору та чи є це підставою для відмови у позові.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягаєскасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційноїінстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду частково не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Сумської області від 15 лютого 2016 року у частині вирішення позову ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі від 4 січня 2005 року скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко