Провадження № 2/263/4444/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі: головуючого судді Скрипниченко Т.І., при секретарі Пахніц О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Глобалкей" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду 17.12.2015 року із позовом до ТОВ "Глобалкей" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування свого позову зазначив, що він працював менеджером із зв'язками з громадкістю у відповідача з 16.09.2015 року, наказом від 23.11.2015 року № 0010/1 його було звільнено з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що його звільнення відбулося із порушенням законодавства, диретор ОСОБА_2 29.10.2015 року наказав не допускати його до роботи та запропонував написати заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку із тим, що позивач не влаштовує його як працівник. Після відмови писати заяву про звільнення за власним бажанням повідомив про відсторонення від роботи, при цьому не вручив наказ про відсторонення та період з підставами такого відсторонення. У комп'ютері був заблокований його обліковий запис та видалено доступ до робочих програм, був змінений пароль робочого комп'ютеру, у зв'язку із чим позивач не зміг виконувати свої обов'язки та у нього були вилучені ключі від вхідних дверей до офісу. Того ж дня позивач написав заяву керівництву з проханням надати відповідні роз'яснення. З аналогнічними заявами звернувся до відповідача 30.10.2015 року, 03.11.2015 року, 09.11.2015 року, 23.11.2015 року, всі заяви направляв поштою, оскільки особисто у нього відмовилися приймати такі заяви. Жодної відповіді на свої звернення не отримав. У період з 03.11.2015 року по 07.11.2015 року хворів, діагноз гострий бронхіт та отримав листок непрацездатності. 12.11.2015 року звертався до прокуратури Жовтневого району м.Маріуполя з клопотанням надати допомогу у вирішення конфлікту, однак йому було відмовлено. 23.11.2015 року прийшов знову на роботу де йому вручили копію наказів про застоусвання дисциплинарного стягнення та звільнення, копії актів та трудову книжку. Зазначає у позові, що відповідач не запропонував надати особисте пояснення, не провів перевірку всіх обставин. Також зазначив, що йому завдано моральних страждань незаконним звільненням, підірвало його ділову репутацію, спричинило неможливість працевлаштуватися на іншу роботу, зазнав матеріальних труднощів, виникла необхіність позичати кошти для забезпечення елементарних життєвих потерб. Просить у позові визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення аналогічні, викладеним у позові. Також зазначив, що відповідач не давав можливості йому працювати за комп'ютером, пропонував написати заяву про звільненя за власним бажанням 29.10.2015 року та без будь-яких пояснень відсторонив його від його посади, при цьому

на його місці 29.10.2015 року працював стажист, у позивача забрали ключі від офісу. 30.10.2015 року він також прийшов на роботу разом із своєю дружиною, але його знову не пустили до свого робочого місця. Зазначив, що він знімав відео 30.10.2015 року, 01.11.2015 та 02.11.2015 року, але більше підтверджень про недопуск його до роботи він не має. У період з 03.11.2015 року по 11.11.2015 року він хворів, що підтверджується лікарняним, з 13.11.2015 року по 15.11.2015 року його не пускали у офіс, не допускали до роботи, а саме до роботи на компютері, тому він уходив. Ним складалася доповідна на ім'я керівництва про надання роз'яснень причин його звільнення 29.10.2015 року та акт про повернення ключів від офісу. Зазначив, що на вимогу керівництва він повернув ключі від офісу. 29.10.2015 року просив його відпустити, оскільки погано себе почував. Також доповідні складав 30.10.2015 року щодо недопущення його до роботи, також 03.11.2015 року ним було складено доповідну, але керівництво відмовилося приймати такі документи, тому він направив їх поштою. На лист відповідача від 06.11.2015 року він 09.11.2015 року надіслав лист про надання роз'яснення його звільнення та 23.11.2015 року також надіслав доповідну про неознайомлення із наказом про переведення на іншу посаду. Зазначив, що фактично заробітна плата складала 4000 грн., а не 1410 грн., як зазначено у довідці, розмір зарплати у 4000 грн. зазначено на сайті при оголошенні про прийом на роботу. Відсутність облікового запису у комп'ютері унеможливлювала його керівництву спостерігати за його роботою.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позові, зазначивши, що відповідач без пояснення підстав змінив умови праці позивача, будь-яких наказів не видав, вимагав звільнення за власним бажанням, не пускав на роботу. Належним чином при прийомі на роботу не ознайомив про умови праці, вимагав виконувати роботу, яка не передбачена роудовим договром та переведення можливо лише за згодою працівника. Позивач з 02.11.2015 року по 11.11.2015 року перебував на лікарняному. Після лікарняного приходив на роботу, але його не пускали, хоча підтверджень цього в позивача не має. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Пердставник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечувала. Зазначила, що позивач дійсно працював у відповідача з 16.09.2015 року. 29.10.2015 року в усній формі позивача було повідомлено про зміну умов його праці, а саме у тому, що він, як менеджер по зв'язкам із громадкістю буде працювати у телефоному режимі замість роботи на комп'ютері. Зазначені зміни не впливали на назву посади, розмір заробітної плати та її суть, також ця робота виконувалася у цьому ж офісі у томуж кабінеті, тобто будь-яких суттєвих змін не відбулося та не є переведенням на іншу роботу. Оскільки їх відділення ще нове на час прийому на роботу позивача не були розроблені посадові інструкції та при прийомі на роботу ОСОБА_1 було в усній формі роз'яснено його повноваження, тому і про їх зміну також було повідомлено в усній формі. Від посади позивача ніхто не відстороняв, з офісу не вигоняв та про звільнення будь-яких заяв писати не пропонував. 29.10.2015 року позивач поскаржився на високий тиск та просив відпустити його до лікарні, тому покинув офіс. У вечорі приніс дві заяви про те, що його примушують писати заяву про звільнення 29.10.2015 року та іншу з проханням відпустити до лікарні. 30.10.2015 року позивачем були надано ще одна заява і доповідна та він покинув офіс, на роботі не залишився. Ключі від офісу ніхто не витребував, позивач їх сам повернув, чому не відомо. З 02.11.2015 року по 06.11.2015 року позивач був відсутній на роботі, тому був складений відповідний акт. 06.11.2015 року позивач прибув до офісу, отримав зарплату за жовтень 2015 року, до своїх обовязків не присутпив, тому у присутності працівників офісу йому було надано повідомлення з проханням повідомити причину своєї відсутності на робочому місці з 02.11.2015 року по 05.11.2015 року, але він пояснювати відмовився, покинув офіс, тому про це було складено службову записку та надано керівництву. 09.11.2015 року ОСОБА_1 направив на адресу відповідача лист після отримання повідомлення відповідача від 06.11.2015 року, однак пояснень своєї відсутності на робочому місці не надав. Позивачем по цей час відповідачу не було надано листка непрацездатності за період з 03.11.2015 року по 07.11.2015 року. Позивачем не надано підтверджень причин відсутності на роботі по 23.11.2015 року. Товариство зверталося за роз'ясненнями ситуації до Державного комітету з нагляду за охороною праці України, яка надала відповідь та роз'яснила порядок звільнення працівника. Зазначений порядок був дотриманий при звільнені позивача. Відсутність на роботі понад три години підтверджується актами, які були

складені. Тому наказ про дисциплинарне стягнення та звільнення вважає законими, просила відмовити у задоволенні позову. Позивач отримував зарплату у розмірі 1410 грн., зарплата у розмірі 4000 грн. позивачу не виплачувалася, що підтверджується відомостями про виплату зарплати.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначив, що він є працівником відповідача, працював у одному офісі з позивачем, йому відомо що у позивача виникли розбіжності із керівництвом, графік роботи був зі вторка по суботу, інколи графік змінювався, керівництво викликало у вихідні дні. Свідок зазначив, що він приймав участь у складанні актів про відсутність позивача на роботі, що він приходив підписати акт у свій вихідний день, для цього його викликало керівництво, але в інші дні він був на роботі та підтверджує відстуність позивача на робочому місці, яка зазначена в актах. В офісі був стажер, він прийшов на співбесіду у день, коли позивач пішов на лікарняний. Заробітна плата виплачується на картку та свідку не відомо яку зарплату отримував позивач.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є дружиною позивача, 29.10.2015 року чоловік їй зателефонував та сказав, що йому пропонують написати заяву про звільнення за власним бажанням, вони тоді написали заяву керівнику, щоб їм надали пояснення з цього приводу, посяснень не надано. Потім писали заяви про пояснення чому відібрали ключі та не має доступу до комп'ютеру. Заяви складали разом та відправляли поштою. На роботу вони ходили разом, оскільки свідок працює у банку та їх роботи знаходяться поруч, 29.10.2015 року та 30.201.2015 року вона була у офісі позивача. Що відбувалося у офісі свідку відомо зі слів чоловіка, коли керівник чоловіка приходив до банку, свідок спілкувалася з ним та керівник казав, що її чоловік не відповідає своїй посаді та просив припинити писати заяви. Чоловік кожний день ходив на роботу з 02.11.2015 року по 23.11.2015 року, але доступу до роботи не було, про це відомо зі слів чоловіка.

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як встановлено положеннями ст.147 КЗпП України, прогул є дисциплінарним проступком, за вчинення якого передбачено такі види дисциплінарного стягнення як догана або звільнення.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно зі ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.43 КЗпП України та роз'яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пп. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом встановлено, що позивача було прийнято на посаду менеджера із зв'язків з громадкістю Маріупольського функціонального невідокремленого структурного підрозділу "Відділ інформаційних технологій ТОВ "Глобалкей" з 16.09.2015 року на підставі наказу № 12 від

16.09.2015 року директора ТОВ "Глобалкей" ОСОБА_7 у м.Київі та відповідно до наказу (розпорядження) № 2-0010 від 16.09.2015 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 прийнятий на роботу з 16.09.2015 року до стуктурного підрозділу Маріупольського відділу на посаду менеджера із зв'язками з громадкістю, оклад складає 1410 грн.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1, останній працював у ТОВ "Глобалкей" у період з 16.09.2015 року.

Відповідно до актів від 02.11.2015 року, 03.11.2015 року, 04.11.2015 року, 05.11.2015 року, 06.11.2015 року, 13.11.2015 року, 20.11.2015 року складених ТОВ "Глобалкей", ОСОБА_1 був відсутній на роботі відповідно у період 02.11.2015 року, 03.11.2015 року, 04.11.2015 року, 05.11.2015 року, 06.11.2015 року, з 09.11.2015 року по 13.11.2015 року, з 16.11.2015 року по 20.11.2015 року, та 23.11.2015 року.

За листком непрацездатності, виданого на ім'я позивача ОСОБА_1 КЗ Маріупольської міської ради "ЦПМСД №3 м.Маріуполя", та журналом реєстрації листків нетрудоздатності, корінця до листка нетрудоздатності, останній у період з 03.11.2015 року по 11.11.2015 року був звільнений від роботи за хворобою та визначено стати до роботи 12.11.2015 року.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 29.10.2015 року до керівника підрозділу відповідача ОСОБА_8 зазначено, що ОСОБА_1 примушено написати заяву про звільнення за власним бажанням , порушень з його боку не має, просить повідомити про причини його звільнення, заява отримана ОСОБА_8

Згідно заяви ОСОБА_1 від 29.10.2015 року до керівника підрозділу відповідача ОСОБА_8 зазначено, що ОСОБА_1 просить відпустити його до лікарні у зв'язку із підвищенням тиску, заява отримана ОСОБА_8

Відповідно до акту, складеного ОСОБА_1 30.10.2015 року, ключі від офісу № 5 передано ОСОБА_1 керівнику підрозділу ОСОБА_8 29.10.2015 року та мається підпис ОСОБА_8

Позивачем суду надані доповідна від 30.10.2015 року, заяви від 30.10.2015 року та 03.11.2015 року щодо припинення трудового договору без ознайомлення його з накаом, блокування його робочого комп'ютеру та про відновлення облікового запису у комп'ютері, вилучення ключів, чеки про поштове відправлення, відомості про вручення зазначених документів відповідачу не надані.

Відповідачем надано суду лист відповідача від 06.11.2015 року на адресу позивача щодо надання пояснень відсутності на роботі, повідомлення про його отримання ОСОБА_1, та сторонами надано відповідь позивача від 09.11.2015 року на лист від 06.11.2015 року, у якому позивач зазначає, що на його звернення від 29.10.2015 року та 30.10.2015 року, 03.11.2015 року відповіді отримані не були та наступного разу просить роз'яснити підставу та правомірність такого відношення до нього з боку керівництва.

Згідно доповідної від 23.11.2015 ркоу позивача його по цей час не було ознайомлено з наказом про переведення на іншу посаду з виконанням інших посадових обв'язків або звільнення із зазначенням статті КЗпП України.

Відповідно до відомості про виплату заробітної плати за жовтень 2015 року у період з 06.11.2015 року по 10.11.2015 року ОСОБА_1 отримав 685,45 грн., за відомостю про отримання зарплати за листопад 2015 року ОСОБА_1 отримав 26.11.2015 року 133,8 грн.

За актом від 06.11.2015 року, складеного відповідачем, ОСОБА_1 отримав повідомлення від 06.11.2015 року щодо надання пояснень про відсутність на роботі у період з 01.11.2015 року по 05.11.2015 року та усно пояснив, що будь-яких пояснень писати не буде. Відповідно до службової записки керівника структурного підрозділу ОСОБА_8 на ім'я директора ТОВ "Глобалкей" від 06.11.2015 року повідомлено про відмову ОСОБА_1 надати пояснення щодо підстав відсутності на роботі у період з 01.11.2015 року по 05.11.2015 року.

Відповідно до наказу № 15 від 23.11.2015 року ТОВ "Глобалкей" про застосування дисциплинарного стягнення до ОСОБА_1 застосоване дисциплаинарне стягнення у вигляді звільнення 23.11.2015 року відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України прогулу у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин та зазначено робочі дні з 02.11.2015 року по 23.11.2015 року включно вважати прогулами для ОСОБА_1

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз'яснюється, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 статті 41 КЗпП, чи дотримані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідачем під час звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади за п.4 ч.1ст.40 КЗпП України, було дотримано всіх вимог чинного трудового законодавства, а саме: зафіксовано факт прогулу в актах, в службових записках, позивача було ознайомлено з наказом про звільнення під розписку.

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У відповідача підстав для отримання письмової згоди виборного органу первинної профспілкової організації для звільнення позивача з займаної ним посади не було, оскільки у відповідача відсутня профспілкова організація та ОСОБА_1 не був членом будь-якої профспілкової організації, що підтверджується довідкою від 25.04.2016 року та поясненнями самого позивача.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розпорядившись своїми правами на власний розсуд, позивач надав суду докази, що у період з 03.11.2015 року по 11.2015 року він хворів, що підверджується листком непрацездатності, але позивач суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що акти про його відсутність на роботі за 02.11.2015 року та за період з 12.11.2015 року по 23.11.2015 року, складені з порушенням вимог чинного законодавства, що в них міститься недостовірна інформація не надано, як і не надано доказів, з яких би вбачалися поважні причини, в розумінні чинного трудового законодавства (хвороба, нещасний випадок, відпустка, тощо), які б перешкоджали позивачу вийти на роботу 02.11.2015 року та у період з 12.11.2015 року по 23.11.2015 року.

Проаналізувавши встановлені обставини та надані сторонами докази, суд не може погодитися з доводами позивача про те, що акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 02.11.2015 року та за період з 12.11.2015 року по 23.11.2015 року не відповідають дійсності та не є правовою підставою для його звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки встановлені цими актами обставини позивачем не спростовані належними та допустимими доказами. Але судом приймаються до уваги, що за період з 03.11.2015 року по 11.2015 року позивач мав поважну причину відсутності на роботі у зв'язку із хворобою, тому у цій частині, а саме у зазначені періоду прогулу, наказ про застосування дисциплинарного стягнення до позивача у витгляді звільнення підлягає скасуванню, як незаконний. Позивач не заперечував проти того, що листок непрацездатності перебуває у нього та не передавався відповідачу.

Наявність доказів про поважність причин відсутності на роботі у період з 03.11.2015 року по 11.2015 року не є поважною причиною для відсутності на роботі у період 02.11.2015 року та за період з 12.11.2015 року по 23.11.2015 року. За наведених обставин суд приходить до висновку, що правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді менеджера із зв'язків з громадкістю Маріупольського функціонального невідокремленого структурного підрозділу "Відділ інформаційних технологій ТОВ "Глобалкей" відсутні, як і відсутні підстави для визнання незаконним наказу про застосування дисциплинарного стягнення у вигляді звільнення від 23.11.2015 року., оскільки відповідно до вимог п.4 ч.1ст.40 КЗпП України для застосування дисциплинарного стягнення у вигляді звільнення за прогул достатньо відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Сам по собі факт неотримання власником або уповноваженим ним органом пояснень від позивача, на який позивач посилається у позові, за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку, не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним. Крім того судом встановлено, що відповідачем надсилався лист щодо надання таких пояснень та складено акт про відмову у їх наданні з боку позивача. Будь-яких належних та допустимих доказів, з яких би вбачалися поважні причини, в розумінні чинного трудового законодавства (хвороба, нещасний випадок, відпустка, тощо), які б перешкоджали позивачу вийти на роботу 02.11.2015 року та з 12 листопада 2015 року після хвороби матеріали справи не містять та не спростовує факту вчинення позивачем прогулів, тому, як формальна причина неотримання відповідачем таких пояснень від позивача не може бути підставою для задоволення позову.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача, що його було відсторонено від посади, що йому перешкоджалося у доступі до офісу, що стало причиною його відстуності на роботі саме 02.11.2015 року та у період з 12.11.2015 року по 23.11.2015 року. Жодного доказу, що у відповідача були витребувані ключі від офісу керівництвом суду не надано, акт, складений ОСОБА_1 за своїм текстом підтверджує лише те, що він сам їх передав керівництву, при цьому судом встановлено, що у ОСОБА_1 мався доступ до офісу, оскільки у приміщенні офісу перебуває та працює кілька працівників, сам позивач зазначив, що він приходив на роботу до офісу, але не мав доступу до компютеру, тому уходив з офісу. Відповідно до відомості у період з 06.11.2015 року по 10.1.2015 року отримав заробітну плату за жовтень 2015 року, що підтверджує перебування позивача у офісі. Позивачем не надано будь-яких доказів того, що йому перешкоджалося перебувати у приміщенні офісу та виконувати роботу, яку йому надавав відповідач. Непогодження позивача виконувати розпорядження керівництва про виконання своїх обовязків як працівником, не є поважною причиною для підтвердження відсутності на роботі, при цьому суду не надано жодного доказу, що позивач мав якісь кокнертні обовязки як менеджер та неможливість їх зміни та саму зміну цих обов'язків із порушеннями. Посилання позивача, що для нього було заблоковано доступ до компютеру з боку відповідача, тому він був вимушений залишити своє робоче місце та пійти з офісу, суд не приймає, як поважну причину відсутності на роботі. Згідно ч. 2 ст. 32 КЗпП України передбачено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. Будь-яких переведень на інші посади позивача з боку відповідача не проводилося, наказів про відсторонення від посати не приймалося.

Оскільки звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог закону, то відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 коштів за час вимушеного прогулу. Суд, з урахуванням того, що вимоги про поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від вимог про визнання недійсними та скасування наказу про звільнення, який визнаний судом таким, що відповідає КЗпП України, відмовляє і у даних позовних вимогах.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10000 грн., з огляду на таке.

Згідно вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребували від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

З урахуванням того, що позивач пов'язував заподіяння йому моральної шкоди саме з незаконним звільненням за прогули, підривом його ділової репутації, неможливістю працевлаштуватися на іншу роботу, виникненням матеріальних труднощів, та суд прийшов до висновку, що звільнення позивача є законним, тому правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди немає.

Таким чином суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог позивача, а саме про визнання наказу про застосування дисциплинарного стягнення у вигляді звільнення за прогули від 23.11.2015 року у частині зазначення підстав звільнення актів про відсутність на робочому місці за період з 03.11.2015 року по 11.11.2015 року включно та в частині зазначення у п.2 резолютивної частини наказу робочих днів, які вважати прогулами для ОСОБА_1, в період з 03.11.2015 року по 11.11.2015 року включно, оскільки за зазначений період позивачем надано суду докази про поважність причин відсутності на роботі, в задоволені інших позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ТОВ "Глобалкей" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ "Глобалкей" ОСОБА_7 від 23 лиистопада 2015 року про застосування до ОСОБА_1 дисциплинарного стягнення у вигляді звільнення 23.11.2015 року відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України в частині зазначення підстав звільнення - актів про відсутність на робочому місці за період з 03.11.2015 року по 11.11.2015 року включно та в частині зазначення у п.2 резолютивної частини наказу робочих днів, які вважати прогулами для ОСОБА_1, в період з 03.11.2015 року по 11.11.2015 року включно. В інший частині наказ залишити без змін.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Т.І.Скрипниченко