Справа № 308/4208/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - ОСОБА_1

при секретарі - Турецька Я.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 в особі представника позивача - ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення у солідарному порядку суми інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобовязання, трьох процентів річних та процентів від суми позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в особі представника позивача - ОСОБА_3 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення суми інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобовязання за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 246 867,00 грн., трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. в розмірі 16 421,91 грн. та процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 133 084,89 грн. розраховані за період з 05 березня 2013 р. по 14 квітня 2015р.

Мотивуючи позовні вимоги, уповноважений представник позивача вказує на те , що 07.11.2008 р., 03.12.2008 р., 09.01.2009 р., 09.02.2009 р., 03.03.2009 р. та 06.10.2009 р. між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договори позики, відповідно до умов кожного з яких, позивач надав відповідачу ОСОБА_4 , а останній отримав суму позики у розмірі 100 000, 00 гривень за кожним договором , в загальній сумі позики у розмірі 600 000,00 грн., на строк до одного року за кожним договором без сплати відсотків за користування грошовими коштами, однак, взяті на себе зобовязання, щодо повернення грошових коштів у порядку та умовах передбачених договорами відповідач ОСОБА_4 не виконав. Представник позивача зазначив, що відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.12.2011р., яке набуло законної сили, стягнуто з

ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики, суму інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період до 14.03.2011 року. Оскільки вказане рішення суду відповідачем не виконано, відповідач ОСОБА_4 досі не повернув суму позики за укладеними договорами, а отже не виконав грошове зобовязання, представник позивача вважає, що позивач вправі звернутися до суду за захистом порушеного майнового права шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_4 на свою користь, з врахуванням приписів ч.2 ст.625 ЦК України суми інфляційних нарахувань за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 246 867,00 грн., трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. в розмірі 16 421,91 грн. Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, на підставі ст.1048 ЦК України , в розмірі 133 084,89 грн. розраховані за період з 05 березня 2013 р. по 14 квітня 2015р., обгрунтовуючи тим, що розмір та порядок отримання процентів за договорами позик не були встановлені договорами, то позивач визначив розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

В ході судового розгляду справи представник позивача неодноразово збільшував , зменшував позовні вимоги, та остаточно просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь позивача ОСОБА_2 : суму інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобовязання за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 246 840,00 грн., трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. в розмірі 16 421,91 грн. та процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, на підставі ст.1048 ЦК України , в розмірі 133 084,89 грн. розраховані за період з 05 березня 2013 р. по 14 квітня 2015р. Мотивуючи збільшені позовні вимоги , представник позивача вказує на те, що на його думку договори позики укладені між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 , укладені останнім в інтересах сімї, оскільки кошти в такому розмірі не могли бути використаними виключно на задоволення потреб однієї особи. Крім того зазначає, що дружина відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надавала згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 на укладення договорів позики, що стверджується її заявами нотаріально посвідченими. На думку представника позивача дані договори позики укладені ОСОБА_4 в інтересах сімї, а отже у відповідності до норм СК України створюють обовязки для другого з подружжя. Представник позивача вважає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повинні нести солідарну відповідальність перед позивачем за неналежне виконання умов укладених договорів позики. Згодом, в ході судового розгляду справи, представник позивача зменшив позовні вимоги в частині суми інфляційних нарахувань за період з травня 2014 року по березень 2015 року , просив стягнути в розмірі 246 840,00 грн.

В судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні уточнені ним в ході судового розгляду справи позовні вимоги підтримав з підстав та мотивів викладених у позові та заявах про збільшення та зменшення позовних вимог, остаточно просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь позивача ОСОБА_2 : суму інфляційних нарахувань за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 246 840,00 грн., трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. в розмірі 16 421,91 грн. та процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, на підставі ст.1048 ЦК України , в розмірі 133 084,89 грн. розраховані за період з 05 березня 2013 р. по 14 квітня 2015р. В своїх поясненнях посилався на обставини, що викладені в позові та заявах про збільшення та зменшення позовних вимог .

Звернув увагу суду на те, що при здійснені розрахунку суми інфляційних нарахувань за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 246 840,00 грн. керувались рекомендаціями Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, що викладені у листі № 62-97р від 03.04.1997 року. При цьому наголосив на тому, що відповідач ОСОБА_4 досі не виконав грошове зобовязання з повернення суми позики, а тому вважає, що позивач має право на отримання суми інфляційних витрат за період з травня 2014 року по березень 2015 року та трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. Крім того звернув увагу суду на те, що оскільки розмір та порядок отримання процентів за договорами позик не були встановлені договорами, то позивач визначив розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, які просив стягнути в солідарному порядку з віповідачів на користь позивача у порядку ст. 1048 ЦК України. Крім того вказава, що на день укладення договору позики відповідач ОСОБА_4 перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, яка дала у встановленому законом порядку нотаріально посвідчену згоду на укладення договорівпозики, тому, відповідно до вимог ст.65 СК України у останньої також при укладенні договорів позики виникли зобовязання перед позивачем.

В судове засідання після оголошеної перерви в судовому розгляді представник позивача не зявився, в матеріалах справи наявна заява у якій зазначає про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляли.

10.06.2015 року на адресу суду від відповідача по справі ОСОБА_5 надійшли письмові заперечення, з яких вбачається, що відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог щодо неї, зокрема заперечила, що гроші які були передані за договорами позик використовувались на потреби сімї. Надання нотаріально засвідченої згоди при передачі коштів за кожним договором позики було умовою позикодавця ОСОБА_2 З умов договорів позики та нотаріально посвідчених заяв про надання згоди чоловіку на отримання позики не вбачається, що кошти використовувались для потреб сім'ї. Вважає, що кошти отримані одним із подружжя в борг не породжують спільну сумісну власність подружжя окільки умовами договору передбачено їх повернення. Крім того, заначила, що з вимогами щодо стягнення основної суми заборгованості позивач до відповідача ОСОБА_5 не звертався. Вважає, позовні вимоги щодо неї є недоведеними. Крім вимог щодо недоведеності до відповідача ОСОБА_5 остання вважає, що закінчився строк позовної давності для захисту цивільного права позивача у судовому порядку.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 в судовому засіданні уточнені в ході судового розгляду справи позовні вимоги визнав частково, а саме визнає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача - трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. в розмірі 16 421,91 грн. , а також частково визнав вимоги позивача , щодо стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача суми інфляційних втрат за період з травня 2014 року по березень 2015 року проте в розмірі 165 464, 00 грн. та надав суду розрахунок. Заперечив проти позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, вважає що відсутні правові підстави для стягнення процентів від суми позики.Крім того вказав, що відповідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07.08.2013р. термін договорів позики припинив свою дію та стягнуто відсотки за період користування позикою, інфляційні та три проценти річних. Наголосив, що рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07.08.2013р. має преюдиційне значення і факти встановлені рішенням не підлягають доказуванню.

Крім того вважає, що відсутні правові підстави для солідарного стягнення грошових коштів з відповідачів, оскільки факт перебування відповідачів між собою у шлюбі не доводить факт витрачання коштів в інересах сімї.

Надіслав на адресу суду письмові заперечення від 20.05.2015 року та доповнення до заперечення від 22.07.2015 року, в яких вказав, що з вимогами про стягнення інфляційних витрат у період до 16 травня 2015 р. звертався позивач у 2014 р. і в межах розгляду справи № 308/17144/13-ц рішенням суду від 03 липня 2014 р. сума за 16 днів травня 2014 р. була включена. Таким чином нарахування суми інфляційних витрат за цей період є незаконним, а вимога позивача в сумі 81 403.00 грн. не доведена і до задоволення не підлягає.

В судове засідання після оголошеної перерви в судовому розгляді представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 не зявився, надіслав на адресу суду заяву у якій просив проводити розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 07.11.2008 р., 03.12.2008 р., 09.01.2009 р., 09.02.2009 р., 03.03.2009 р. та 06.10.2009 р. між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договори позики, відповідно до умов кожного з яких, позивач надав відповідачу ОСОБА_4 , а останній отримав суму позики у розмірі 100 000, 00 гривень за кожним договором , в загальній сумі позики у розмірі 600 000,00 грн., на строк до одного року за кожним договором без сплати відсотків за користування грошовими коштами, однак, взяті на себе зобовязання, щодо повернення грошових коштів у порядку та умовах передбачених договорами відповідач ОСОБА_4 не виконав, вказані факти доведені судовим рішенням від 22.12.2011 року і в силу ст. 61 ЦПК України доведення не потребують /а.с. 13 -14./

Судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.04.2013 року ухваленому у справі № 308/3589/13 ц з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_2 : 17335,00 грн. -інфляційних втрат, 35506,84 грн. - 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання та 211445,85 грн. - процентів від суми позики./а.с.51/

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 07.08.2013 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26.04.2013 року змінено в частині стягнення процентів за договорами позики, та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 63774,62 грн. процентів за договорами позики. Вказане рішення суду набуло законної сили/а.с.52-54/

Зокрема, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у своєму рішенні від 07.08.2013 року зазначила, що сторони визначили строк дії кожного з договорів позики, тому, виходячи зі змісту положень ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договору, а після його закінчення застосовуються положення ст. 625 ЦК України як відповідальність за прострочення виконання грошового зобовязання, а також зазначила, що нарахування процентів можливе лише протягом дії цих договорів до 07.11.09, до 03.12.09, до 09.01.10, до 09.02.10, до 03.03.10, до 06.10.10.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Слід зазначити, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб"єктивними і об"єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб"єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об"єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Отже, факти, встановлені у іншій справі, та висновки, яких колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області дійшла під час її розгляду ,викладені у рішенні від 07.08.2013 року, мають преюдиційне значення для цієї судової справи.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 07.08.2013 року, яке набуло законної сили, має преюдиційне значення для цієї справи, а відтак у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, на підставі ст.1048 ЦК України , в розмірі 133 084,89 грн. розраховані за період з 05 березня 2013 р. по 14 квітня 2015р. слід відмовити, оскільки раніше колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області вже висловила свою правову позицію з приводу правовідносин, що виникли між учасниками й цього спору, дала оцінку рішенням та доказам, що мають правове значення для вирішення цієї справи по суті.

До цього також зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2017цс15 від 03.02.2016 року.

З огляду на визначений статтею 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть заявляти в суді тотожний позов. Установлені судовим рішенням, що набрало законної сили, обставини, зокрема й у цивільній справі, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж особи або особа, щодо якої або яких встановлено ці обставини.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь позивача ОСОБА_2 : суму інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобовязання за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 246 840,00 грн., трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. в розмірі 16 421,91 грн. суд виходить з наступного.

Як встановлено судом, на даний час зобовязання за договорами позики з боку відповідача ОСОБА_4 (позичальника) не виконані. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.12.2011р., яке набуло законної сили, та яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики, суму інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період до 14.03.2011 року, відповідачем не виконано, відповідач ОСОБА_4 досі не повернув суму позики за укладеними договорами, а отже не виконав грошове зобовязання.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 частини 1 статті ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його неналежне виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строку, встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03.07.2014 року , з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто: три проценти річних від простроченої суми за період з 05.03.2013 року по 16.05.2014 року в сумі 21 600,00 грн. та суму інфляційних втрат розраховану за період з лютого 2013 року по квітень 2014 року в розмірі 48 493,00грн. Дане рішення суду в цій частині залишено без змін рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 14.08.2014 року. ( а.с.55-59)

Таким чином, з 17.05.2014 року по 14.04.2015 року у ОСОБА_4 має місце прострочення 600 000,00 грн., що складає 333 днів. А отже три проценти річних від простроченої суми становить 16 421, 91 грн. ( 600 000, 00 (сума прострочення) х 333 (кількість прострочених днів) х 3%) : 365 днів у році).

Разом з тим представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача суму 3% річних в розмірі 16 421, 91 грн.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Крім того, у період з травня 2014 року по березень 2015 року має місце прострочення грошового зобовязання в сумі 600 000,00 грн. Оже, сума інфляційних втрат розрахована за період з травня 2014 року по березень 2015 року становить 246 840,00 грн. Розрахунок позивача щодо розміру інфляційних нарахувань, що міститься в матеріалах справи ( а.с.120) суд вважає обгрунтованим, такий відповідає обставинам справи і діючим розмірам індексів інфляції та сума інфляційних втрат розрахована у відповідності до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, що викладені у листі № 62-97р від 03.04.1997 року.

Що стосується вимог представника позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошових коштів, а саме суми інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми, суд виходить з наступного.

Зокрема, вимога представника позивача щодо солідарного стягнення коштів ґрунтується на ч.4 ст.65 СК України, згідно якої договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як встановлено судом, договірні відносини виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що стверджується укладеними між ними договорами позик у 2008 2009 роках ( а.с. 7-12).

Так, відповідач ОСОБА_5 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 на укладання договорів позики, про що власноруч підписала відповідні заяви, які нотаріально посвідчені і зареєстрована в реєстрі за відповідними номерами ( а.с. 65-67)

Як вбачається зі змісту ч.4 ст.65 СК України, умовою створення обовязків для іншого з подружжя при укладенні договору одним з них, є використання придбаного за договором майна саме вінтересах сім'ї.

Отже, для виникнення в обох із подружжя цивільних обовязків, які випливають з договору позики, вимагається використання придбаного за цим договором майна в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які

беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням

фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки суду не надано доказів використання наданих відповідачеві ОСОБА_4 коштів за договором позики саме в інтересах сім'ї, укладені договора не стосуються спільно набутого майна ОСОБА_4 та ОСОБА_5, також у договорах позики не зазначено цільове призначення грошових коштів, наданих відповідачу ОСОБА_4 за даними договорами, а відтак відповідач ОСОБА_5 не може нести солідарну відповідальність як дружина відповідача ОСОБА_4 за зобовязанням по поверненню грошових коштів, тому вимога представника позивача щодо солідарного стягнення боргу з відповідачів є безпідставною, а відтак, задоволенню не підлягає у частині солідарної відповідальності відповідачів перед позивачем.

Крім того, суд не погоджується з вимогами представника позивача про солідарне стягнення з відповідачів у користь позивача понесених ним судових витрат по сплаті судового збору , оскільки процесуальним законом не встановлено солідарного обовязку відповідачів у справі по сплаті судових витрат.

Отже, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_4 у добровільному порядку не виконав своїх зобовязань, зазначених у договорах позики, не виконав рішення суду, а отже не виконав грошове зобовязання, приймаючи до уваги розрахунок 3% річних від простроченої суми грошового зобовязання та інфляційних втрат за прострочення грошового зобовязання, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача суму 3% річних в розмірі 16 421, 91 грн. та суму інфляційних втрат за прострочення грошового зобовязання в розмірі 246 840,00 грн.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи, що визнання представником відповідача ОСОБА_4 позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача суму 3% річних в розмірі 16 421, 91 грн. не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідач ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи, в силу вимог п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ Про судовий збір він звільнений від сплати судового збору. Оскільки позов задоволено на суму 263 261, 91 грн., розмір судового збору становить 2 632,62 грн., які слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 625, 1049 ЦК України, ст. 65 СК України , ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Змінену позовну заяву ОСОБА_2 в особі представника позивача - ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення у солідарному порядку суми інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобовязання, трьох процентів річних та процентів від суми позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2), суму інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобовязання за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 246 840,00 (двісті сорок шість тисяч вісімсот сорок гривень, 00 копійок) грн. та три проценти річних від простроченої суми заборгованості за період прострочення з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. в розмірі 16 421,91 (шістнадцять тисяч чотириста двадцять одна гривня, 91 копійка) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Судовий збір в розмірі 2 632,62 (дві тисячі шістсот тридцять дві гривня, 62 копійки) грн., віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1