АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/491/16 Доповідач - Сташків Б.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Жолудько Л. Д., Костів О. З.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, третьої особи - ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_3, Перший відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про визнання правочину удаваним та визнання права власності на автомобіль,-

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_3, Перший відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про визнання правочину удаваним та визнання права власності на автомобіль відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам у справі.

Апелянт вважає необгрунтованим та незаконним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору доручення удаваним правочином, оскільки між сторонами фактично був укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля. Це суперечить самій суті удаваного правочину, яку суд вказує в мотивувальній частині рішення.

В судовому засіданні представник апелянта зазначив, що вони підтримують доводи апеляційної скарги, вважають рішення суду незаконним та необгрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних підстав.

В вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те 03 грудня 2011 року він придбав у відповідача належний їй автомобіль марки ВАЗ 11183, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_3. В рахунок оплати вартості автомобіля позивач передав відповідачці кошти у розмірі 55500 грн., а остання передала позивачу автомобіль та документацію на нього. На підтвердження укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля 14 червня 2011 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу посвідчена довіреність від ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо права управління та розпорядження вищевказаним автомобілем терміном на десть років.

04 грудня 2014 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції винесено постанову про розшук майна боржника ОСОБА_4, у тому числі і спірного автомобіля. 29 серпня 2015 року на підставі протокол огляду та затримання автомобіля автомобіль вилучено у позивача.

Враховуючи те, що оспорювана довіреність від 14.06.2011 року була видана виключно з метою приховати інший правочин, а саме договір купівлі-продажу автомобіля, який насправді було вчинено між сторонами спору, а він фактично набув право власності на спірний автомобіль, однак позбавлений можливості оформити його у встановленому законом порядку, ОСОБА_1 просив суд визнати вказану довіреність удаваним правочином та визнати за ним право власності на спірний автомобіль.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами спору договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу укладений не був. ОСОБА_4 фактично видала позивачу та його онукові лише довіреність на право користування та розпорядження спірним автомобілем, а тому відсутні підстави вважати доведеним факт удаваності правочину, укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу та відповідно визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний автомобіль.

Такий висновок суду узгоджується із матеріалами справи і не суперечить положенням чинного законодавства.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Виходячи із вимог вищевказаних нормативно-правових актів, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність та правова природа цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Згідно ч.3 ст. 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст. 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль марки ВАЗ 11183, легковий седан В, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3, належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_4 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 24.04.2008 року).

Згідно довіреності від 14 червня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстрованої в реєстрі за №2906, ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_1 та ОСОБА_3 управляти та розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду, передавати в позичку, визначаючи в усіх випадках ціну та умови договору на власний розсуді) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 24.04.2008 року автомобіль марки ВАЗ 11183, легковий седан В, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3.

04 грудня 2014 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції винесено постанову про розшук належного боржника ОСОБА_4 спірного автомобіля.

29 серпня 2015 року працівником міліції складено протокол огляду та затримання спірного автомобіля, на підставі якого автомобіль вилучено у позивача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом про визнання вказаної довіреності удваваним правочином та визнання права власності на спірний автомобіль.

Враховуючи те, що довіреність свідчить про наявність між особами представницьких правовідносин та фактично є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, тому відсутні підстави для визнання вказаної довіреності удаваним правочином у відповідності до вимог ст. 235 ЦК України.

Крім цього, відповідно до ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Таким чином, відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_4, а видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на автомобіль.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дав належну оцінку доводам сторін у сукупності з наданими ними доказами, висновки суду щодо обґрунтованості заявленого позову відповідають обставинам справи, доводами апеляційної скарги не спростовуються, тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 311, 312, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Б.І. Сташків