Справа №489/4764/15-ц 01.03.2016 01.03.2016 01.03.2016
Провадження №22-ц/784/590/16 Суддя по 1 інстанції: Спінчевська Н.А.
Суддя доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Рішення

Іменем України

1 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю: відповідачки ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року у справі

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_1 про розірвання договору найму, виселення та стягнення заборгованості за користування житловим приміщенням,

та зустрічним позовом

ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» про визнання дій неправомірними, визнання частково недійсним умов договору, зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У липні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору найму, виселення її із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, стягнення заборгованості за користування приміщеннями з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України щодо відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

В обґрунтування позову, позивач вказував, що гуртожиток по АДРЕСА_1 належить йому на праві власності з 2000 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року, у справі за позовом ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та інших співвласників нежитлових приміщень гуртожитку, визначені ідеальні частки співвласників. Зокрема встановлено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» (далі - Товариство) є власником 9068/10000 часток гуртожитку.

Основним видом діяльності Товариства є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

В гуртожитку проживають, у тому числі і мешканці, яким гуртожиток вперше надавався у зв'язку із роботою на Миколаївському заводі конденсаторів, до числа яких відноситься і відповідачка, яка у 1983 році вселилася до гуртожитку і проживає до часу звернення до суду.

1 липня 2003 року між Товариством та ОСОБА_1 укладено договір найму на користування кімнатами НОМЕР_1, НОМЕР_2 (житловою площею 27,8 кв. м двох кімнат, а загальною - 42,04 кв. м) цього гуртожитку, в яких вона зареєстрована та проживає одна.

Уточнюючи позовні вимоги та посилаючись на те, що відповідачка не сплачує своєчасно та у повному обсязі плату за проживання, до складу якої включені витрати на обслуговування будинку і утримання будинку, вивіз сміття, водопостачання, водовідведення, газопостачання, електропостачання, позивач просив:

-розірвати договір на користування житловою площею у гуртожитку, укладений 1 липня 2003 року між сторонами, у зв'язку із невиконанням його умов щодо проведення оплати за проживання;

-виселити відповідачку із гуртожитку, без надання іншого житлового приміщення,

-стягнути з неї на його користь 13 206,68 грн. заборгованості за користування найманим житлом, яка утворилася за період з 1 квітня 2012 року по 1 листопада 2015 року;

-стягнути за період з 1 квітня 2012 року по 1 листопада 2015 року 3 % річних в сумі 520,82 грн., а також 3 605,08 грн. інфляційних втрат за порушення грошового зобов'язання відповідно до ст. 625 ЦК України.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 вказувала, що вона відноситься до категорії осіб, які отримали право на вселення та проживання в гуртожитку у зв'язку із роботою на підприємстві на балансі якого знаходився гуртожиток, де пропрацювала більше 10 років, іншого житла не має, тому не може бути виселена без надання іншого житлового приміщення. З розрахунком заборгованості не згодна, тарифи відповідачем безпідставно завищені, необґрунтовані та не узгоджені. Також просила про застосування позовної давності.

До того ж, у серпні 2015 року звернулася із зустрічним позовом до Товариства про визнання дій неправомірними, визнання недійсним пункту 4.1 умов договору на користування житловою площею у гуртожитку, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову вказувала, що вона користується відособленими приміщеннями (двома кімнатами) у гуртожитку, тому відповідно до ч.2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки та п. 2.3 договору, укладеного з Товариством, має право вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного (комунального) житлового фонду.

З березня 2012 року Товариство безпідставно самостійно, без будь-яких обґрунтувань та узгоджень з органами місцевого самоврядування, завищує плату за проживання (до складу якої також включені витрати на електроенергію, водопостачання, водовідведення, газопостачання), посилаючись на фактичні витрати по утриманню.

Пунктом 4.1 спірного договору визначено, що оплата за користування жилою площею гуртожитку проводиться за встановленими ставками. Витрати по комунальним послугам входять в ставку оплати за користування жилою площею і окремо оплата за них не стягується. Цей пункт є нечітким та не відповідає п. 38 Примірного положення.

Зазначене порушує її права, суперечить чинному законодавству щодо житлово-комунальних послуг та є нечесною підприємницькою практикою відповідно до положень ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зі сторони Товариства.

Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати:

-недійсним п. 4.1 договору про користування гуртожитком від 1 липня 2003 року;

- неправомірними дії Товариства щодо нарахувань оплати за проживання та комунальні послуги у гуртожитку всупереч ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки;

- зобов'язати Товариство надати повну інформацію про порядок нарахувань, перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, структуру ціни/тарифу, норми споживання, загальну вартість місячного платежу тощо;

- зобов'язати Товариство здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею у гуртожитку за останні три роки у відповідності до ч. 2 п. 38 Положення за кожний вид послуг окремо, виходячи із показників загально- будинкових лічильників, законодавчо встановлених норм споживання та тарифів;

- зобов'язати Товариство підготувати договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території для подальшого укладення з нею на основі Типового договору.

В запереченнях на зустрічний позов, Товариство посилалось на те, що воно не визнано виконавцем житлово-комунальних послуг. Основним видом його діяльності є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Він як власник майна своїми розпорядженнями визначає витрати на утримання нерухомого майна, виходячи із фактичних затрат на утримання будинку гуртожитку. Також посилалось на застосування позовної давності при розгляді зустрічного позову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року позовні вимоги Товариства задоволено. Розірвано договір користування житловою площею від 1 липня 2003 року, укладений між сторонами. Виселено ОСОБА_1 із кімнат НОМЕР_2, НОМЕР_1 вказаного гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з неї на користь Товариства 13 206,68 грн. заборгованості по оплаті за користування гуртожитком, 520,82 грн. - 3% річних, 3 605,08 грн. інфляційний втрат, а також 487,20 грн. судового збору. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Товариства та задовольнити її зустрічний позов.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Задовольняючи позовні вимоги Товариства, суд першої інстанції виходив з того, що за договором найму житла, укладеного з Товариством 1 липня 2003 року, ОСОБА_1 користується двома кімнатами у гуртожитку належному на праві власності Товариству та не виконує умови договору щодо оплати за користування найманим житлом, тому є підстави для розірвання такого договору, виселення ОСОБА_1 та стягнення з неї заборгованості, яка виникла у зв'язку із користуванням майном та комунальними послугами з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України щодо наслідків порушення грошового зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених нею позовних вимог та вважав, що її житлові права не порушені.

Між тим, колегія не може погодитися з усіма висновками суду першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що гуртожиток по АДРЕСА_1 у 1972 році прийнятий в експлуатацію та переданий на баланс Миколаївського заводу конденсаторів. Статус його як гуртожитку не змінювався.

Наказом Мінмашпрому України від 24 лютого 1994 року на базі заводу конденсаторів було створено відкрите акціонерне товариство «Ніконд», а гуртожиток в процесі здійснення приватизації (корпоратизації) ввійшов до складу цілісного майнового комплексу ВАТ «Ніконд» (перейменоване в ПАТ «Ніконд»), з подальшим включенням гуртожитку до статутного фонду господарського товариства - ТОВ «Ніконджитбудсервіс», створеного 14 січня 2000 року.

З 31 січня 2000 року гуртожиток перебуває у власності на балансі та в управлінні Товариства, яке самостійно його утримує.

На підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» отримало 3 липня 2001 року свідоцтво на право колективної власності на вказаний гуртожиток, загальною площею 6 575,5 кв.м, яке зареєстроване в Миколаївському бюро технічної інвентаризації 3 липня 2001 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року за позовом ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та співвласників нежитлових приміщень гуртожитку (фізичних осіб) лише визначені ідеальні частки співвласників. Зокрема встановлено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку.

ОСОБА_1, згідно із записами у її трудовій книжці, працювала на Миколаївському заводі конденсаторів (який наказом у 1994 році реорганізований у відкрите акціонерне товариство «Ніконд») з 19 вересня 1983 року по 5 червня 1995 року (тобто 11 років 8 місяців 16 днів). Звільнена з 5 червня 1995 року по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 79, 166 -168).

Після цього з 3 жовтня 1995 року по 3 червня 1999 року працювала в дочірньому підприємстві ВАТ «Ніконд» «Водопій» (звільнена по ст. 38 КЗпП України).

ОСОБА_1, як працівнику Миколаївського заводу конденсаторів, ще у 1983 року на підставі її заяви та за згодою адміністрації та профспілкового комітету підрозділу, де вона працювала майстром по ремонту обладнання (наказ № 128 від 30 серпня 1983 року) було вперше надано ліжко-місце у кімнаті НОМЕР_3.

З цього часу вона вселилася до гуртожитку, зареєстрована в ньому та постійно проживає одна, іншого житла не має, згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 79, 166-168, 259).

В гуртожиток заселялись, а також проживають у ньому, як сімейні осіби, так і одинокі.

З 1990 року по 1999 рік ОСОБА_1 проживала одна у відособленій кімнаті НОМЕР_1.

З 1999 році з дозволу адміністрації підприємства проживала одна у відособленій кімнаті НОМЕР_2, яка за розмірами більша ніж кімната НОМЕР_1.

Отже, починаючи з 1990 років, за згодою підприємства балансоутримувача, ОСОБА_1 займала у гуртожитку кімнату, а не ліжко-місце.

Зазначене відбулося задовго до переходу гуртожитку у власність Товариства.

Нарахування та здійснення оплати відповідачкою за користування кімнатою НОМЕР_2 проводилися у відповідності до вимог ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки, а саме: громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відокремленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Ці фактичні обставини справи сторонами не оспорюються.

Таким чином, ОСОБА_1 на законних підставах була вселена до гуртожитку, в якому постійно проживає з 1983 року, у зв'язку із роботою на підприємстві, де пропрацювала більше 10 років і звільнилася за власним бажанням. Тому вона не може бути виселена без надання іншого житлового приміщення, зокрема із кімнати НОМЕР_2, якою вона користувалася та продовжує користуватися до переходу гуртожитку у власність Товариства.

Так, згідно із чч. 1-3 ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники й особи, які працювали за строковим трудовим договором і які припинили роботу, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожиток у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або скоєння злочину.

Осіб, які припинили роботу на інших підставах, ніж ті, що зазначені в ч.2 ст. 132 цього Кодексу, а також осіб, які перелічених у ст. 125 цього ж Кодексу ( зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, що надали жиле приміщення, не менш як десять років) може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Статтею 130 ЖК України визначено, що порядок користування жилою площею у гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Таким нормативним актом є Примірне положення про гуртожитки, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208.

Відповідно до п. 18 Примірного положення особи, які проживають у гуртожитку зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до п. 38 цього Примірного положення.

Згідно із ч. 1 п. 38 Примірного положення, плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується.

У відповідності до вимог ч. 2 п. 38 Примірного положення громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

При цьому, сама по собі зміна власника житлового фонду гуртожитку, не змінює правового механізму здійснення оплати, передбаченого законодавством.

У зв'язку зі зміною власника гуртожитку, яким стало Товариство, ОСОБА_1 26 червня 2003 року звернулася до директора Товариства із заявами про виділення їй у користування додатково кімнату НОМЕР_1 (крім кімнати НОМЕР_2, яка перебувала у її користуванні) та про перереєстрацію у вказаних кімнатах. Її заява була задоволена (а.с. 238-239). З цього часу вона займає дві кімнати.

З пояснень ОСОБА_1 житловими кімнатами вона користується відповідно до їх цільового призначення і вони не обладнані засобами обліку. Окрім цього вона користується загальною кухнею на блоці та душовою кімнатою і вбиральнею.

З 7 червня 1999 року ОСОБА_1 працює у ВАТ «Укртелеком», яке не має відношення до її попереднього місця роботи.

1 липня 2003 року між Товариством та ОСОБА_1 укладений договір на користування площею гуртожитку, згідно із яким в її користування були надані кімнати НОМЕР_2, НОМЕР_1, житловою площею 27,8 кв.м, загальною площею 42,04 кв.м, строком на один рік. Згідно умов договору відповідачка зобов'язалась своєчасно вносити плату за проживання у гуртожитку за встановленими ставками та відповідно до п. 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 липня 1986 року № 208.

Витрати за комунальні послуги входять до ставки плати за користування житловою площею та окремо плата за них не стягується (пункти 2.3. і 4.1 договору).

У пункті 7.1 договору зазначено, що договір вважається пролонгованим на один рік, якщо жодна зі сторін не пізніше чим за один місяць не повідомить другу про розірвання договору (а.с. 12, 234-235).

Пунктом 2.2 договору сторони передбачили, що Товариство має право на розірвання договору у випадку невнесення ОСОБА_1 плати за проживання протягом двох місяців з дня настання строку платежу та в інших випадках, передбачених цим договором.

Протягом 2012 -2015 років Товариство неодноразово направляло відповідачці повідомлення-претензії про наявність заборгованості, необхідність її погашення та пропозицію про укладення договору реструктуризації заборгованості (а.с. 13-24).

31 жовтня 2014 року Товариство направило відповідачці повідомлення про розірвання договору з підстав порушення його умов щодо оплати за користування гуртожитком, отримане нею 6 листопада 2014 року (а.с. 20).

27 березня 2015 року Товариство повторно направило ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору та необхідність звільнення займаних приміщень до 1 травня 2015 року у зв'язку із порушенням строків оплати і непогашенням заборгованості, що є порушенням умов договору. Таке повідомлення отримано ОСОБА_1 1 квітня 2015 року, але залишено нею без уваги (а.с. 21 оборот).

У липні 2015 року товариство звернулося до суду із зазначеним позовом.

При цьому, лише в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 стверджувала, що 1 липня 2003 року укладала з Товариством договір на користування кімнатою НОМЕР_1 (загальною площею 18,55 кв.м), а кімната НОМЕР_2 була дописана позивачем у договорі самостійно, оскільки вона нею фактично користувалася до надання їй кімнати НОМЕР_1.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надала копії такого ж договору від 1 липня 2003 року, наявні в матеріалах іншої цивільної справи за 2011 рік, що перебуває в архівах Ленінського районного суду м. Миколаєва, за її позовом та інших осіб, про визнання прилюдних торгів недійсними, в яких кімната НОМЕР_2 не зазначена ( а.с. 233-235, 238-239).

Однак, колегія вважає, що зазначене не змінює самого факту різної правової природи набуття відповідачкою права користування цими кімнатами.

Так, кімнатою НОМЕР_2 вона користується у зв'язку з трудовими відносинами на підприємстві, а тому на неї розповсюджуються гарантії, передбачені ч. 2 ст. 125 ЖК України, в зв'язку з чим вона не може бути виселена із неї з підстав, зазначених позивачем, без надання іншого житлового приміщення, незалежно від існування укладеного нею договору на цю кімнату або його розірвання.

Тоді як кімната НОМЕР_1 знаходиться у користуванні відповідачки на договірній основі з власником гуртожитку, з яким вона не перебувала і не перебуває у трудових відносинах, тому вищезазначені гарантії на неї розповсюджуються.

Приймаючи рішення про розірвання спірного договору від 1 липня 2003 року, суд першої інстанції, правомірно виходив з того, що у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходилося дві кімнати НОМЕР_2, НОМЕР_1, і вона має заборгованість перед Товариством за користування житлом в сумі 13 206,68 грн., яка утворилася за період з 1 квітня 2012 року по 1 листопада 2015 року, оскільки користувач не в повному обсязі та несвоєчасно проводила оплату.

Розмір цієї заборгованості визначено з урахуванням проплат, здійснених ОСОБА_1 за вказаний період, а також і здійсненої нею оплати в сумі 2 155 грн. у жовтні 2015 року під час знаходження справи у провадженні суду першої інстанції (а.с. 136).

Так, у 2012 році за 4 місяці не здійснена оплата, із них три місяці поспіль, а за інші місяці оплата здійснена лише частково. З січня по червень 2013 року включно (6 місяців поспіль) оплата не проводилась, у липні 2013 року замість 330 грн. сплачено лише 128,76 грн., інші 5 місяців 2013 року оплата не здійснювалась. За 2014 рік здійснена одна оплата у грудні не в повному обсязі ( 11 місяців оплата не проводилась). Протягом січня - вересня 2015 року ( 9 місяців ) оплата не здійснювалась.

Оплата або ставка щомісячного платежу за користування житловими приміщеннями гуртожитку (до складу якої входить і вартість комунальних послуг на електроенергію, водопостачання, водовідведення, газопостачання, крім теплопостачання) з травня 2012 року встановлюється відповідними розпорядженнями власника житла (а.с. 30-35), виходячи із фактичної собівартості комплексного обслуговування будинку - гуртожитку, із розрахунку:

-утримання 1 кв. м загальної площі будинку-гуртожитку помноженого на кількість кв. м приміщення, яке займає особа, плюс вартість комунальних послуг, спожитих у минулому році, що надаються на підставі договорів, укладених Товариством із спеціалізованими організаціями, які здійснюють обслуговування гуртожитку, згідно із тарифами, визначеними державою. При цьому вартість утримання 1 кв. м житлової площі визначається на підставі фактичних показників по утриманню будинку за попередній рік плюс податок на додану вартість (а.с. 202).

У гуртожитку з 2009 року створено Будинковий комітет самоорганізації населення «Легенда», який є виконавцем послуг щодо теплопостачання будинку, з яким ОСОБА_1 з 2009 року перебуває у договірних відносинах щодо надання послуг з теплопостачання, тому послуги щодо теплопостачання не включені в ставку щомісячного платежу за користування кімнатами (а.с. 184-185).

Про зміну розміру щомісячного платежу Товариство письмово доводило до відома ОСОБА_1, про що свідчать її підписи на зворотніх поштових повідомленнях про їх вручення (а.с. 15-19, 146).

Така щомісячна ставка визначена у розмірах: з 1 березня 2012 року - 330 грн., з 1 вересня 2013 року - 380 грн., з 1 червня 2014 року - 397 грн., з 1 липня 2014 року - 430 грн., з 1 травня 2015 року - 470 грн., а з 1 жовтня 2015 року - 530 грн.

Зокрема, у лютому 2013 року Товариство на запит ОСОБА_1 повідомило та надало розрахунок та складові встановленого тарифу вартості 1 ліжко - місця на 2012 рік в сумі 92,5 грн., в якому зазначено, що у двох кімнатах вона займає 5 ліжко - місць, тому її платіж мав становити (92,5 грн. х 5) 462,50 грн., а їй нараховувалось по 330 грн. щомісячно протягом 2012 року (а.с. 183, 136).

Отже, про порядок розрахунку та його розміри (складові) ОСОБА_1 була ознайомлена (у тому числі і щодо оплати, яка розраховується, виходячи із розрахунку за 1 ліжко-місце) і його не оскаржувала.

Лише 28 серпня 2015 року звернулася до суду із зустрічним позовом, який у тому числі обґрунтовувала і тим, що має право на оплату за користування гуртожитком відповідно до ч. 2 п. 38 Примірного положення.

За такого, колегія погоджується з висновками суду в частині розірвання договору користування житловою площею, а також і виселення ОСОБА_1, однак лише із кімнати НОМЕР_1 із підстав, передбачених ст. ст. 825 - 826 ЦК України, у зв'язку з порушенням умов договору найму житла щодо здійснення оплати за користування кімнатами гуртожитку у строки встановлені договором та законом.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 825 ЦК України договір найму може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця, зокрема, у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлено більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази.

Правовим наслідком розірвання договору найму житла є виселення осіб із житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (ст. 826 ЦК України).

Колегія також погоджується і з розміром стягнутої заборгованості за користування гуртожитком, який визначений з урахуванням вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо порушення грошового зобов'язання, дія якої поширюється на грошові зобов'язання. При цьому колегія суддів вважає достатнім та вірним обґрунтування, викладене у рішенні суду першої інстанції щодо переривання строків позовної давності та відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, які передбачені ст. 267 ЦК України.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Разом з тим, з урахуванням вище викладених фактичних обставин справи та вимог чинного житлового законодавства, заслуговують на увагу та є обґрунтованими доводи ОСОБА_1 у зустрічному позові про те, що користуючись відособленою кімнатою НОМЕР_2 у гуртожитку, вона має право на здійснення оплати за користування неї у порядку встановленому ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки.

Проте, колегія вважає, що таке право у неї виникло з часу звернення до суду з таким позовом, тобто з 28 серпня 2015 року. В зв'язку з чим такі її зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому, покладення на Товариство обов'язку здійснити перерахунок платежів по кімнаті НОМЕР_2 з часу звернення ОСОБА_1 до суду, не змінює її обов'язку щодо погашення стягнутої судом першої інстанції заборгованості по оплаті за фактичне користування двома кімнатами у гуртожитку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_1 із кімнати НОМЕР_2 з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення її із цієї кімнати. Рішення суду також підлягає частковому скасуванню і в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення її позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_1 із кімнати НОМЕР_2 гуртожитку по АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_1 про виселення її із кімнати НОМЕР_2 гуртожитку по АДРЕСА_1.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року скасувати в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про покладення зобов'язання здійснити перерахунок та оплату за користування жилою площею у кімнаті НОМЕР_2 і комунальними послугами у гуртожитку та ухвалити в цій частині нове рішення.

Зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» перерахувати, починаючи з 28 серпня 2015 року, та здійснювати нарахування плати ОСОБА_1 за користування жилою площею у відособленій кімнаті НОМЕР_2 і комунальними послугами у гуртожитку по АДРЕСА_1 по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного (комунального) житлового фонду.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: