Суддя Горчакова О. І.
Провадження № 2/644/682/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Горчакової О.І.,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_1, ОСОБА_2 ,

позивача - ОСОБА_3, представника позивача - ОСОБА_4А;

відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_6,представника відповідачів - ОСОБА_7;

відповідача - ОСОБА_8В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Орджонікідзевського районного суду міста Харкова в м. Харкові, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 «Про визнання права власності на частку квартири»,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3, звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 «Про визнання права власності на частку квартири».

Прохає, дослівно:

- визнати 60/100 (шістдесят сотих) частини квартири АДРЕСА_1, яка зареєстрована в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 04.12.1998 р. за реєстровим № В-28899 на імя ОСОБА_7, померлого 22 березня 2015 року, на підставі Договору Н2-233 купівлі-продажу нерухомості, укладеному 26 листопада 1998 р. на Харківській товарній біржі, нашою спільною з ним сумісною власністю у рівних частках;

- визнати за мною, ОСОБА_3, право власності на 30/100 (тридцять сотих) частини кварти № 96 у будинку № 5 по вулиці Другої Пятирічки у м. Харкові яка зареєстрована в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 04.12.1998 р. за реєстровим № В-28899 на імя ОСОБА_7, померлого 22 березня 2015 року, на підставі Договору Н2-233 купівлі-продажу нерухомості, укладеному 26 листопада 1998 р. на Харківській товарній біржі.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 23 листопада 2002 року вона уклала шлюб з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. 22 березня 2015 року ОСОБА_7 помер. Вказує, що фактично з жовтня 1987 року почали постійно проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу у кімнаті комунальної квартири АДРЕСА_2. Ця кімната належить їй, ОСОБА_3, на підставі обмінного ордеру. Далі вказує, що сусідка по комунальній квартирі ОСОБА_9, 26.11.1998 року продала дві належні їй кімнати ОСОБА_7 це 60/100 (шістдесят сотих) ч. квартири, договір Н2-233 купівлі-продажу нерухомості від 26.11.1998 року, укладений на Харківській товарній біржі. Стверджує, що цей договір купівлі-продажу двох кімнат було укладено за їх, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, спільними намірами і за спільні кошти. Але право власності на дві кімнати оформили на ОСОБА_7, спадщина на які відкрилася після його смерті. Після смерті спадкодавця, спадкоємцями є:

-Перша черга його дружина, карук ОСОБА_10; його батьки - ОСОБА_5, ОСОБА_6; син від першого шлюбу - ОСОБА_8. Усі вказані спадкоємці у шестимісячний термін, з дня відкриття спадщини, подали заяви про її прийняття.

Змушена звернутися до суду, бо відповідачі не визнають її, ОСОБА_3 право як співвласника на частку в квартирі, зареєстровану на ОСОБА_7

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовну заяву, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідачі позов не визнали. Пояснили, кожен окремо, що квартиру № 96, а саме дві кімнати, у будинку № 5 по вул. Другої Пятирічки у м. Харкові Карук ОСОБА_11 придбав до укладення шлюбу з ОСОБА_3, за власні кошти. Тому, її слід розділити між спадкоємцями на день смерті спадкодавця, по закону, а не як спільну сумісну власність. Якби ОСОБА_7 мав інший намір, то купив би квартиру на двох з ОСОБА_3 або зареєстрував шлюб із нею. Він навіть помер у вагончику, яка ж це дружина так доглядає чоловіка?

У судовому засіданні допитані свідки з боку позивача. Свідок ОСОБА_12, ОСОБА_13, пояснили, кожна окремо, що знають сімю Карук. Вони давно, як познайомилися, проживають однією сімєю. Свідок ОСОБА_14, пояснив, що теж знає сімю Карук, вони у нього позичали гроші 3000 грн. щоб придбати квартиру.

Заслухавши сторони, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наступне.

Як встановлено судом і підтверджено письмовими доказами:

29 жовтня 1961 року народився ОСОБА_7, батьком якого є ОСОБА_5, матір ОСОБА_15, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження ІІІ-УР № 283912 від 20.11.1961 року (а.с. 7).

28.03.1988 року розірвано шлюб, на підставі рішення суду, між ОСОБА_7 та ОСОБА_16, що підтверджується ксерокопією актового запису № 549 від 12.10.1990 року про розірвання шлюбу (а.с. 108-109).

05.09.1984 року розірвано шлюб між ОСОБА_17 та ОСОБА_18, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ № 122436 від 05.07.2011 року, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (а.с. 67).

23 листопада 2002 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у відділі РАГС Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 493 (а.с. 6).

22 березня 2015 року ОСОБА_7 помер, свідоцтво про смерть від 23.3.2015 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 4794 (а.с. 5).

26.11.1998 року на підставі Договору Н2-233 купівлі-продажу нерухомості, укладеному на Харківській товарній біржі, ОСОБА_7 придбав 60/100 (шістдесят сотих) частки трьох кімнатної квартири кварти № 96 у будинку № 5 по вулиці Другої Пятирічки у м. Харкові, яка була зареєстрована в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 04.12.1998 р. за реєстровим № В-28899 на імя ОСОБА_7 (а.с. 21). Як вбачається з цього договору, вступна частина, покупець ОСОБА_7 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, гурт.; у п.5.1 вказано, що Гроші у сумі, вказаній у п. 4 цього Договру, отримані Продавцем від Покупця до посвідчення угоди (а.с. 21).

Разом з тим, як стверджує ОСОБА_3 в ході судового розгляду, вона і ОСОБА_7 почали проживати однією сімєю, без реєстрації шлюбу, в період з 1987 року, спільних дітей не мають.

Питання про встановлення юридичного факту проживання однією сімєю позивач не ставила і не надала доказу про встановлення такого юридичного факту.

27.11.2015 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори позивачці ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на ? (одну другу) частку від 60/100 (шістдесяти сотих) частин квартири № 96, що знаходиться на вулиці Другої Пятирічки, № 5 в місті Харкові, як на частку спільному сумісному майні подружжя. Ця Постанова не оскаржувалась (а.с. 66).

Суд критично оцінює показання даних свідків, оскільки вони знаходяться в дружніх, стосунках з позивачем.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Постановою Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Стаття 370 ЦК України передбачає, що співвласники мають право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав ", розглядаючи позови, повязані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 6074 Сімейного кодексу України (далі СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сімї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК, статті 1 Закону України від 07 квітня 2011 року № 3206-VI «Про засади запобігання і протидії корупції»; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV «Про особисте селянське господарство»).

Згідно ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки, відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 р., норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набуття ним чинності. Якщо спірне майно було набуте чоловіком та жінкою під час проживання однією сімєю до 1 січня 2004 р., то право спільної сумісної власності на це майно, згідно зі ст. 74 СК України, у фактичного подружжя не виникає.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, розяснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом; в п. 23 - у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Статтями 1 та 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб інтересів держави.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Відповідно до ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі доказів та в межах заявлених позовних вимог, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог та заперечень.

Оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, то і судові витрати не підлягають стягненню із відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3-5, 10, 11, 15, 31, 57-60, 88, 169, 179, 197, 209, 212-215, 218 ЦПК України; ст. ст. 3, 12-15, 20, ч. 1 ст. 29, ст.328, 1216, 1218, 1217, 1261, 1267, ч.1 ст. 1241, ч.1 ст. 1269, ст. 1270 ЦК України; ст. ст. 60, 65, 70, 74 СК України, п.1, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»; п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року; п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав; Постановою Пленуму ВС України 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин та ст. 16, п.1 п. 2 ст. 17, ст. 18 Закону Про власність і ст. 22 КпШС України); ст. 67 Закону України "Про нотаріат" суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 «Про визнання права власності на частку квартири» - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Орджонікідзевський районний суд міста Харкова шляхом подачі в 10-денний строк, з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі проголошення резолютивної частини рішення суду, то апеляційна скарга подається з моменту отримання повного рішення суду.

Суддя: О.І. Горчакова