РІШЕННЯ

Іменем України

13.04.2016 року м.Львів

Франківський районний суд м.Львова в складі :

головуючого судді Масендич В.В.

при секретарі Левицькому М.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "ОСОБА_3 управління персоналом" в особі відокремленого структурного підрозділу Львівський інституту ПрАТ "ВНЗ"МАУП", про стягнення надбавки за вислугу років, допомоги на оздоровлення, відшкодування упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "ОСОБА_3 управління персоналом" в особі відокремленого структурного підрозділу Львівський інституту ПрАТ "ВНЗ"МАУП", про стягнення надбавки за вислугу років, допомоги на оздоровлення, відшкодування упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що вона з 05.05.2001р. по 27.08.2015р. працювала у Львівському інституті Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «ОСОБА_3 управління персоналом» (ПрАТ «ВНЗ «МАУП») на посадах: з 05.05.2001р. на посаді викладача кафедри права згідно з контрактом; з 04.01.2005р. на посаді викладача кафедри права згідно з контрактом, виконуючого обовязки заступника завідувача кафедри права за суміщенням посад; з 15.03.2010р. на посаді доцента кафедри права згідно з контрактом; з 03.01.2012р. на посаді професора кафедри права згідно з контрактом по 27.08.2015р. Звільнилась у звязку із виходом на пенсію. До роботи у Львівському інституті МАУП з 01.09.1997р. до 1.02.2001р. працювала у НУ «Львівська політехніка» на посаді старшого викладача кафедри інженерно-педагогічної підготовки. Від так, у позивачки вже було 3 роки і чотири місяці педагогічного стажу до працевлаштування у Львівський інститут ПрАТ «ВНЗ «МАУП».

Трудові контракти, укладені позивачкою із Львівським Інститутом ПрАТ «ВНЗ «МАУП», передбачали погодинну оплату праці за виконання обовязків, передбачених у контракті. Таким чином, заробітна плата складалась з плати проведених навчальних годин та іної роботи, передбаченої контрактом без урахування доплат за вислугу років. Проте, позивачка зазначає, що Львівський інститут ПрАТ «ВНЗ «МАУП», всупереч вимогам закону, а саме ст. 57 Закону України «Про освіту», постанови Кабінету Міністрів України №78 від 31.01.2001р., посилаючись на те, що він є навчальним закладом приватної, а не державної форми власності, не проводив виплату надбавок за вислугу років й не надавав допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки. Приватна форма власності навчального закладу не позбавляє його обовязку дотримуватися законодавства про освіту. Отримавши ліцензію на надання освітніх послуг, навчальний заклад повинен дотримуватись ліцензійних вимог, а відповідно до Ліцензійних умов надання освітніх послуг у сфері вищої освіти,затверджених Наказом Міністерства освіти і науки України 24.12.2003р. №847 навчальні заклади, що отримали ліцензію на надання освітніх послуг, зобовязані: забезпечувати дотримання вимог законів України та постанов Кабінету Міністрів України в галузі освіти, нормативно-правових актів Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України.

Таким чином, на думку позивачки, Львівський інститут ПрАТ «ВНЗ «МАУП» порушив її право на отримання надбавок за вислугу років й допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки. Сума заборгованості з травня 2001р. по 27.08.2015р. складає: по виплаті надбавок за вислугу років 68428,90 грн., по виплаті допомоги на оздоровлення 34512,28 грн.

Крім цього позивач зазначає, що з вини ПрАТ «ВНЗ «МАУП» вона не змогла оформити наукову пенсію. Для оформлення наукової пенсії вимагаються сертифікати про акредитацію вищого навчального закладу за ІІІ-ІV рівнем за весь період роботи у ньому. ПрАТ «ВНЗ «МАУП» надала відповідні сертифікати, за виключенням періоду з 2008р. по 2013р., надавши замість цього сертифікат про акредитацію напрямів підготовки. Нсійний відділ відмовляється приймати даний сертифікат і вимагає сертифікат про акредитацію вищого навчального закладу, а не спеціальності, а ПрАТ «ВНЗ «МАУП» заявляє, що іншого сертифікату не має. За словами начальника відділу акредитації ПрАТ «ВНЗ «МАУП», акредитація ВНЗ потрібна лише для визнання його престижності, при цьому інформація про відсутність сертифіката про акредитацію ВНЗ за ІІІ-ІV рівнем приховувалась від викладачів та від студентів. Через відсутність даного сертифікату позивачу не врахували у стаж наукової роботи період роботи у Львівському інституті ПрАТ «ВНЗ «МАУП» з 2008р. по 2013р., через що позивач втратила пять років наукового стажу. Таким чином, оскільки загальний стаж наукової роботи в позивача становить 17 років і чотири місяці, то, без врахування цих пяти років, стаж становитиме лише 12 років і чотири місяці. Оскільки, відповідно до ст. 24 Закону України « про наукову і науково-технічну діяльність» пенсія науковому працівнику призначається за наявності стажу наукової роботи не менш як 15 років, позивачу не вистачило цього для оформлення наукової пенсії. У звязку із цим позивач втратила можливість отримати грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат, виплата якої передбачена ст. 24 Закону України «Про наукову, науково-технічну діяльність». Втрачена сума грошової допомоги складає 23619,72 грн.

Крім цього, порушення законних прав позивача з боку відповідача заподіяли їй величезні моральні і душевні страждання та ушкодження здоровя, на ста якого вплинули постійна нервова напруга і переживання, які загострили напади стенокардії і підвищення тиску, порушений звичний уклад життя позивача, вона змушена боротись за своє право, моральна шкода також полягає у порушенні її права власності. Тому їй належить право на відшкодування моральної шкоди. Проте будь-яка компенсація моральної шкоди, не може бути адекватною дійсним стражданням, а тому покладається на розсуд суду у визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по виплаті надбавки за вислугу років у сумі 68428,90 грн., по виплаті допомоги на оздоровлення у сумі 34512,28 грн., збитки у вигляді упущеної вигоди за неотримання матеріальної допомоги при виході на наукову пенсію на суму 23619,72 грн. та компенсацію за заподіяння моральної шкоди у розмірі, визначеному на розсуд суду.

Представник відповідача подав на адресу суду заперечення, в яких посилається на те, що позов є безпідставним, не ґрунтується на законі, а тому не підлягає до задоволення. Так, позивач вимагає стягнення надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення за 15 років роботи, покликаючись на ст. 57 Закону України «Про освіту». При цьому позивачу вважає, що дана норма матеріального права покладає на відповідача обовязок виплачувати їй такі виплати. Відтак, представник відповідача зазначає, що відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» визначені гарантії держави педагогічним, науково-педагогічним працівникам. Відповідно до ч.1 ст 57 Закону України «Про освіту», саме держава, а е навчальний заклад, забезпечує педагогічним, науково-педагогічним працівникам, серед іншого, виплату надбавок за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового кладу при наданні щорічної відпустки. Такі виплати повинні були здійснюватись за рахунок державного бюджету, і Законами України «Про державний бюджет» на відповідні роки передбачались для цих цілей або повинні були передбачатися відповідні витрати державного бюджету. Навчальний заклад, зокрема і відповідач, не може відповідати за гарантії держави. Лише ч.5 ст. 57 Закону України «Про освіту» встановлено, що за рахунок власних коштів навчальних закладів може надаватися педагогічним, науково-педагогічним працівникам матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Таким чином, представник відповідача вважає, що позивачу слід звернутись із позовом до належного відповідача Міністерства освіти.

Представник відповідача зазначає, що позивач вимагає відшкодування матеріальної шкоди в сумі 23 619,72 грн., а саме упущеної вигоди у вигляді грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів, в звязку з тим, що вона не змогла оформити наукову пенсію, оскільки в неї недостатній стаж науково-педагогічної роботи в навчальних закладах 3-4 рівня акредитації. Таку вимогу позивач обґрунтовує тим, що в період з 2008р. по 2013р. відповідач не мав акредитації і приховав від неї цей факт. Представник відповідача посилається на ст. 1166 ЦК України, відшкодовується майнова шкода, яка заподіяна фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Однак, відповідачем не вчинено жодних неправомірних дій, бездіяльності чи рішень, і позивач не вказує на такі. Позивач не вказує у позові, які норми права відповідачем порушено, які неправомірні рішення,дії чи бездіяльність відповідачем вчинено. Той факт, що навчальний заклад не мав акредитації в період 2008р. по 2013р. не є порушенням вимог чинного на той час законодавства в галузі освіти і законодавства загалом. Таким чином, ВНЗ, не будучи акредитованим як заклад, мав право здійснювати діяльність з надання освітніх послуг з підготовки фахівців за спеціальностями, які в цьому навчальному закладі були акредитовані за відповідним рівнем. Відповідно до сертифіката про акредитацію від 14.10.2004р., на підставі рішення ДАК від 22.06.2004р., наказу МОН від 01.07.2004р. №558, відповідач був визнаний акредитованим за 4-м рівнем з напряму «право», спеціальністю «правознавство». Термін дії даного сертифіката до 01.07.2009р. Відповідно до сертифіката про акредитацію від 14.10.2009р., відповідно до рішення ДАК від 02.07.2009р., наказу ОН від 16.07.2009р. №2675-Л, відповідач був визнаний акредитованим за 4-м рівнем з напряму «право», спеціальністю «правознавство». Термін дії даного сертифіката до 01.07.2014р. Таким чином , в період 2008р. по 2013р. відповідач був акредитованим за 4-м рівнем акредитації з напряму «право», спеціальності «правознавство».

Представник відповідача, зазначає, що позивач не має стажу наукової роботи 15 років в ВНЗ 3-4 рівня акредитації, але відповідача не має до цього жодного відношення. Відповідач не мав обовязку акредитувати не менш як дві третини своїх спеціальностей за 3 чи 4 рівнем акредитації, не мав обовязку акредитувати навчальний заклад. Це не обовязок, а право навчального закладу. Таким чином, ніяких протиправних дій щодо позивача відповідач не вчиняв, а тому відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач позов підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позові, крім цього, надала відповідь на заперечення відповідача, в яких посилається на те, що законодавчі акти у сфері освіти є обовязковими для всіх навчальних закладів незалежно від форми власності. Відповідно до постанови КМУ від 16.10.2014р. №630 «Про затвердження Положення про Міністерство освіти і науки України» центральним органом виконавчої влади у сфері освіти є Міністерство освіти і науки України, яке забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти та науки, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, повязану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності. Відповідальність за порушення умов ліцензування у сфері освіти передбачена Законом України «Про освіту». Так, відповідно до ст. 15 Закону України «Про освіту» невиконання або грубе порушення навчальним закладом умов і правил ліцензійної діяльності, подання та розповсюдження недостовірної інформації щодо її здійснення є підставою для призупинення дії або анулювання ліцензії. Отже, ПрАТ «ВНЗ «МАУП», отримавши ліцензію на надання освітніх послуг взяла на себе зобовязання щодо дотримання законодавчих актів у сфері освіти, а отже і законодавства України щодо забезпечення педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплати надбавок за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового окладу при наданні щорічної відпустки, передбачені ст. 57 Закону України «Про освіту». Крім цього, в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти,можуть бути позбавлені таких виплат лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Для виплати надбавок і доплат на підприємствах та інших платників податків незалежно від форми власності створюються фонди додаткової заробітної плати. Це прямо передбачено Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004р. Виплата надбавок за вислугу років та допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки відносяться до фонду додаткової заробітної плати Львівського інституту МАУП, не зважаючи на приватну форму власності, і вони повинні виплачуватись у строки, встановлені в ч.1 ст. 24 Закону про оплату праці. Крім цього позивач зазначила, що КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 25.04.2012р. у справі №6-23цс12 моральна шкода, завдана відповідачем, підлягає відшкодуванню на підставі ст. 237-1 КЗпП України в грошовій формі у звязку з встановленням судом факту порушення трудового законодавства, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Просить суд при визначені розміру відшкодування моральної шкоди врахувати істотність завданих їй втрат та тривалість негативних наслідків, оскільки відповідач багато років не доплачував належні їй кошти. Крім цього позивач подала пояснення на заперечення на позовну заяву, в яких зазначила, що згідно трудового контракту, укладеного між нею та ПрАТ «ВНЗ «МАУП», у контракті встановлена погодинна оплата праці за виконання обовязків, передбачених у контракті, а саме: забезпечення підготовки студентів, підготовка навчально-методичного комплексу дисциплін та виконання інших видів робіт відповідно до плану роботи кафедри, проведення виховної і профорієнтаційної роботи серед студентів. Розмір надбавки (доплати та інші виплати) у відсотковому розмірі до оплати праці врегульовано не було, а отже до врегулювання цього питання необхідно застосовувати нормативно-правові акти трудового законодавства та законодавства у сфері господарської діяльності і у сфері освіти. Зазначена у контракті сума оплати за годину роботи є тарифною ставкою без урахування додаткових доплат. Надбавки та доплати до тарифних ставок повинні бути враховані у фонді додаткової заробітної плати. Це передбачено Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004р. Відповідно до вказаної Інструкції деталізується перелік надбавок і доплат відповідно до наступного: фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством,премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять також надбавки та доплати до тарифних ставок у розмірах, передбачених чинним законодавством, премії та винагороди, утому числі за вислугу років, що мають систематичний характер, незалежно від джерел фінансування, суми виплат, повязаних із індексацією заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати, матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників, одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами. Дія Інструкції поширюється на всіх юридичних осіб та їх відокремлені підрозділи незалежно від форм власності й організаційно-правових форм господарювання. Відтак позивач зазначає, що надбавка за вислугу років і допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки являються частиною заробітної плати, яка повинна виплачуватися всіма роботодавцями незалежно від форми власності підприємства, в тому числі приватними ВНЗ, тобто вищі навчальні заклади України,незалежно від форми власності, зобовязані всім педагогічним працівникам, які працюють у ВНЗ, нараховувати й виплачувати надбавки за вислугу років та допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову, підтримав подані ним на адресу суду заперечення, а також подав на адресу суду клопотання-пояснення, в якому покликається на те, що відповідно до ст. 64 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, що діяла до вересня 2014 р., фінансування вищих навчальних закладів державної форми власності здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, призначених для фінансування спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у галузі світи і науки, інших центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні вищі навчальні заклади, а фінансування вищих навчальних закладів приватної форми власності здійснюється їх власником. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про вищу освіту» в чинній на час редакції, фінансування державних вищих навчальних закладів здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на умовах державного замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, а фінансування приватних вищих навчальних закладів здійснюється їх засновниками та з інших джерел, не заборонених законодавством. Таким чином, приватні навчальні заклади, до яких належить і відповідач, ніколи не фінансувалися з державного бюджету, в тому числі і щодо забезпечення гарантій держави встановлених ст. 57 Закону України «Про освіту», а відтак, дана нормана не поширюється на відповідача. Держава не може гарантувати виплати з інших джерел, крім державного бюджету, не може гарантувати виплати за рахунок приватного навчального закладу. Просить відмовити у позові.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні позивач працювала з 05.05.2001р. по 27.08.2015р. працювала у Львівському інституті Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «ОСОБА_3 управління персоналом» (ПрАТ ВНЗ «МАУП») на посадах: з 05.05.2001р. на посаді викладача кафедри права згідно з контрактом; з 04.01.2005р. на посаді викладача кафедри права згідно з контрактом, виконуючого обовязки заступника завідувача кафедри права за суміщенням посад; з 15.03.2010р. на посаді доцента кафедри права згідно з контрактом; з 03.01.2012р. на посаді професора кафедри права згідно з контрактом по 27.08.2015р. Звільнилась у звязку із виходом на пенсію. До роботи у Львівському інституті МАУП з 01.09.1997р. до 1.02.2001р. працювала у НУ «Львівська політехніка» на посаді старшого викладача кафедри інженерно-педагогічної підготовки.

Діяльність навчальних закладів в Україні, незалежно від підпорядкування, типу та форм власності, регламентується Конституцією України,Законами України «Про освіту», «;Про загальну середню освіту», «;Про професійно-технічну освіту», «;Про вищу освіту», «;Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими нормативно-правовими актами, відповідно до яких здійснюється формування та утримання навчальних закладів.

Відповідно до ч.1, 4, 5 ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). У разі коли працівникові, який виконав місячну (годинну) норму праці, нарахована заробітна плата нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, підприємство провадить доплату до її рівня. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання.

Згідно ст. 20 цього Закону оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавству, умов колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

У даному випадку між позивачем та ПрАТ «ВНЗ «МАУП» були укладені трудові контракти, а саме: трудовий контракт від 01.09.2005р. із терміном дії до 14.03.2010р., згідно якого педагогічному працівнику встановлюється оплата 10 грн. за одну годину роботи, трудовий контракт від 15.03.2010р. із строком дії до 14.03.2015р. згідно якого педагогічному працівнику встановлюється оплата 18 грн. за одну годину роботи та трудовий контракт від 12.03.2015р. із строком дії до 31.08.2015р., згідно якого педагогічному працівнику встановлюється оплата 25 грн. за одну годину роботи.

Як вбачається із довідки про підтвердження стажду науково-педагогічної роботи від 14.09.2015р. №241, ОСОБА_1 дійсно працювала у Львівському інституті Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «ОСОБА_3 управління персоналом», який є приватним навчальним закладом, з 05 травня 2011р., наказ від 05.05.2001р. №14-К на посаді викладача кафедри права згідно з контрактом, з 04.01.2005р., наказ від 04.01.2005р. №6-ВК на посаді викладача кафедри права згідно з контрактом, виконуючою обовязки заступника завідувача кафедри права за суміщенням посад, з 15.03.2010р., наказ від 15.03.2010р. №10-ВК на посаді доцента кафедри права згідно з контрактом, з 03.01.2012р., наказ від 03.01.2012р. №6-ВК, на посаді професора кафедри права згідно з контрактом, по 27.08.2015р., наказ від 27.08.2015р. №38-ВК. (а.с.22)

Згідно зазначеної довідки, Приватне акціонерне товариство «Вищий навчальний заклад «ОСОБА_3 академія управління персоналом» відповідно до рішення Акредитаційної комісії від 29.03.2013р. протокол №102, визнано акредитованим за статусом вищого навчального закладу 4 рівня. Термін дії сертифіката до 01.07.2018р. Крім цього, відповідно до зазначеної довідки, Львівський інститут Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «ОСОБА_3 управління персоналом» відповідно до рішення Акредитаційної комісії від 27.06.2013р. протокол №105 з напряму (спеціальності) 0304 Право 7.03040101 Правознавство визнано акредитованим за 3 рівнем. Третім дії сертифіката до 01.07.2018р. Також у довідці зазначено, що Львівський інститут Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «ОСОБА_3 управління персоналом» є відокремленим структурним підрозділом Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «ОСОБА_3 управління персоналом». (а.с.23).

Відповідно до п.15 «Положення про акредитацію вищих навчальних закладів і спеціальностей у вищих навчальних закладах та вищих професійних училищах», затвердженого Постановою КМУ №978 від 09.08.2001р., акредитованим за певним рівнем може бути визнаний вищий навчальний заклад, який проводить підготовку (перепідготовку) фахівців за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів, не менш ніж дві третини яких акредитовано за рівнем не нижчим за заявлений рівень акредитації.

Відповідно до сертифіката про акредитацію від 14.10.2004р., на підставі рішення ДАК від 22.06.2004р., наказу МОН від 01.07.2004р. №558, Львівський інститут Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «ОСОБА_3 управління персоналом» був визнаний акредитованим за 4-м рівнем з напряму «право», спеціальністю «правознавство». Термін дії даного сертифіката до 01.07.2009р. (а.с.47)

Відповідно до сертифіката про акредитацію від 14.10.2009р., відповідно до рішення ДАК від 02.07.2009р., наказу ОН від 16.07.2009р. №2675-Л, Львівський інститут Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «ОСОБА_3 управління персоналом» був визнаний акредитованим за 4-м рівнем з напряму «право», спеціальністю «правознавство». Термін дії даного сертифіката до 01.07.2014р. (а.с.48).

З огляду на вищевикладене, вбачається, що ПрАТ «ВНЗ «МАУП» в період 2008р.-2013р. був акредитованим за 4-м рівнем акредитації з напряму «Право» спеціальністю «Правознавство».

Діяльність навчальних закладів в Україні, незалежно від підпорядкування, типу та форм власності, регламентується Конституцією України, Законами України «Про освіту», «;Про загальну середню освіту», «;Про професійно-технічну освіту», «;Про вищу освіту», «;Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими нормативно-правовими актами, відповідно до яких здійснюється формування та утримання навчальних закладів.

Статтею 57 Закону України «Про освіту» встановлено, що держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплати надбавок за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового окладу залежно від стажу педагогічної роботи у розмірі 30% у разі наявності стажу понад 20 років, а також виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу при наданні щорічної відпустки.

Порядок виплати надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення педагогічним і науково-педагогічним працівникам, який розроблено на виконання цієї статті Закону, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №78 від 31.01.2001 року.

Згідно п.1, 2 Порядку педагогічний працівник повинен мати педагогічний стаж, який зараховується йому за час перебування на посадах передбачених Переліком. Пунктом 6 Порядку визначено, що основним документом для визначення стажу педагогічної роботи є трудова книжка, що відповідно до законодавства підтверджує стаж роботи.

Відповідно до «Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів 3-4 рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженого Постановою КМУ №257 від 04.03.2004р. до таких осіб належать викладачі, доценти, професори вищих навчальних закладів 3-4 рівня акредитації.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», для призначення наукової пенсії необхідний стаж наукової роботи не менше 15 років. Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивач такого стажу роботи у вищих навчальних закладах 3-4 рівня акредитації не має.

Відтак, з огляду на вищевикладене, в позові слід відмовити, оскільки згідно з представлених суду контрактів, позивачу встановлено заробітну плату у розмірі, передбаченому цим контрактами за погодинну роботу, додаткові пільги, гарантії та компенсації контрактами не передбачені, крім цього позивачем не представлено суду доказів, що при виплаті заробітної плати були порушені його права.

На підставі наведеного та керуючись ст.57,60, 84, 88, 169, 179, 213-218 ЦПК України, ст.116, 231-233 КЗпП України, Законом України «Про освіту», суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "ОСОБА_3 управління персоналом" в особі відокремленого структурного підрозділу Львівський інституту ПрАТ "ВНЗ"МАУП", про стягнення надбавки за вислугу років, допомоги на оздоровлення, відшкодування упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Масендич В.В.