АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №212/5615/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/544/К/16 суддя Зімін М.В.
Категорія - 53 (I) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар Євтодій К.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 січня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «Центральний ГЗК») про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він в період з 29.10.1980 року по 12.01.2007 року працював підземним гірничим майстром, підземним слюсарем на шахті ім. Орджонікідзе у ПАТ «Центральний ГЗК». 12.01.2007 року позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. Однак, у травні 2015 року ОСОБА_2 дізнався, що при звільненні з підприємства у звязку з виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити йому вихідну допомогу. У звязку з цим, ПАТ «Центральний ГЗК» зобовязаний виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 49430 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 27070,14 грн.

Крім того, несвоєчасною виплатою вихідної допомоги позивачу спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 10000 грн.

За таких обставин, уточнивши позовні вимоги в останній редакції 13 січня 2016 року, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ПАТ «Центральний ГЗК» на свою користь вихідну допомогу в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, що складає 12357,12 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 лютого 2007 року по 13 лютого 2008 року в розмірі 49430,00 грн. та моральну шкоду у сумі 10000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 січня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь ОСОБА_2: вихідну допомогу в розмірі 12357,12 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 49430 грн.; моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Центральний ГЗК», посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог.

Зокрема, судом першої інстанції не враховано, що позивач з 1980 року працював на шахті ім. Орджонікідзе, однак в цей час вона була структурним підрозділом «Криворізького державного залізорудного комбінату», а не ПАТ «Центральний ГЗК». Доказів можливості та правомірності приєднання трудового стажу ОСОБА_2 на шахті ім. Орджонікідзе «Криворізького державного залізорудного комбінату» до трудового стажу на ПАТ «Центральний ГЗК», позивачем надано не було.

Також, на думку представника відповідача, одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року.

Оскільки, позовними вимогами ОСОБА_2 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України. Так як, ОСОБА_2 був звільнений з підприємства 12.01.2007 року, а до суду звернувся у липні 2015 року та не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

Судом не враховано, що між сторонами є спір стосовно суми виплати при звільненні, тому суд має право зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України.

Крім того, позивачем не надано суду доказів своїх моральних страждань, вини ПАТ «Центральний ГЗК» та причинного звязку дій відповідача з моральною шкодою завданою позивачу.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 у період з 29.10.1980 року по 12.01.2007 року працював підземним слюсарем, підземним кріпильником, підземним гірничим майстром на шахті ім. Орджонікідзе. (а.с.5-8) 12.01.2007 року позивач був звільнений у звязку з виходом на пенсію з шахти ім. Орджонікідзе ВАТ «Центральний ГЗК». (а.с.39,40)

Згідно довідки ПАТ «Центральний ГЗК» №1644 від 12.09.2015 року заробітна плата ОСОБА_2 за останні два місяці перед звільненням склала: листопад 2006 року 4449,07 грн., грудень 2006 року 3789,42 грн. (а.с.50)

Пунктом 7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між ВАТ «Центральний ГЗК» та профспілковим комітетом ВАТ «Центральний ГЗК» встановлено зобовязання відповідача виплачувати протягом І півріччя 2007 року працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років тримісячну заробітну плату працівника. (а.с.38)

З довідки ПАТ «Центральний ГЗК» №1645 від 12.10.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 при звільненні була виплачена компенсація за невикористану відпустку у розмірі 1335,80 грн. Одноразова допомога при звільненні у звязку з виходом на пенсію не нараховувалась (а.с.51).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Колективного договору на 2007-2008 роки, і про порушення свого права він дізнався лише у травні 2015 року, у звязку з чим, відповідач зобовязаний сплатити йому вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки при розрахунку та моральну шкоду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивачу з вини роботодавця не було виплачено вихідну допомогу у розмірі 12357 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Також відповідно до ст. 117 КЗпП України суд стягнув на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 49430 грн. Крім того, порушення трудових прав позивача призвело до його моральних страждань, у звязку з чим судом стягнуто моральну шкоду у сумі 2000 грн.

Колегія суддів погоджується такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

У пункті 7.5 колективного договору на 2007-2008 роки між ВАТ «Центральний ГЗК» та профспілковим комітетом ВАТ «Центральний ГЗК» встановлено зобовязання підприємства відповідача виплачувати протягом І півріччя 2007 року працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років тримісячну заробітну плату працівника.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 працював на шахті ім. Орджонікідзе, яка теперішній час є структурним підрозділом ПАТ «Центральний ГЗК», протягом 26 років 3 місяці та був звільнений за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію.

Враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням мав більше ніж 20 років непреривного стражу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_2 розповсюджується дія п. 7.5 Колективного договору та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної заробітної плати працівника.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції того факту, що позивач з 1980 року працював на шахті ім. Орджонікідзе, однак в цей час вона була структурним підрозділом «Криворізького державного залізорудного комбінату», а не ПАТ «Центральний ГЗК», не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що ПАТ «Центральний ГЗК» не є правонаступником прав та обовязків підприємства до складу, якого раніше входила шахта ім. Орджонікідзе, в частині прав та обовязків, які повязані з діяльністю цього структурного підрозділу.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, за період роботи позивача на шахті ім. Орджонікідзе неодноразово відбувалась реорганізація.

Так, відповідно до договору оренди державного майна №1280-14-11/98 від 30.12.1998 року Криворізький залізорудний комбінат передав на правах оренди шахту ім. Орджонікідзе в склад ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПАТ «Центральний ГЗК».

Згідно договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2001 року ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПАТ «Центральний ГЗК» цілісний майновий комплекс шахти ім. Орджонікідзе.

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Статтею 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 року №2269-XII встановлено, що орендар стає правонаступником прав та обовязків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу також правонаступником прав та обовязків підприємства, повязаних з діяльністю цього структурного підрозділу.

У разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права та обовязки за договором оренди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач є правонаступником всіх прав та обовязків підприємств, до складу яких входила шахта ім. Орджонікідзе.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата.

Так як, позивач був звільнений 12 січня 2007 року, тому розрахунковим періодом слід вважати два попередні повністю відпрацьовані місяці грудень та листопад 2006 року. В зазначені місяці заробітна плата ОСОБА_2 становила: у грудні 3789,42 грн., а у листопаді - 4449,07 грн., що загалом складає 8238,49 грн. Таким чином середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням складає 4119,24 грн.

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_2 у звязку з виходом на пенсію за власним бажанням, становить вихідна допомога становить 12357,72 грн. (4119,24 грн. х 3).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог у розмірі 12357,12 грн.

Посилання представника відповідача ПАТ «Центральний ГЗК» на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, колегія суддів не може взяти до уваги, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовними вимогами ОСОБА_2 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України і так як, ОСОБА_2 був звільнений з підприємства 12.01.2007 року, а до суду звернувся у липні 2015 року та не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_2 у звязку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог ОСОБА_2 про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_2, який звільнений 12.01.2007 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції проведено не було, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_2 складає 49621,81 грн., згідно наступного розрахунку 3789,42 грн. + 4449,07 грн. (заробітна плата за останні 2 повних місяці роботи) / 43 днів (кількість робочих днів протягом листопада та грудня 2007 року (а.с.58,60) = 191,59 грн. (середньоденна заробітна плата) х 259 робочих днів у періоді з 13.02.2007 року по 13.02.2008 року (період затримки розрахунку заявлений позивачем) = 49621,81 грн.

Разом тим, в силу положень ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах вимог заявлених сторонами, тому суд першої інстанції, розглянувши справу в межах вимог, які заявлені ОСОБА_2, дійшов правильного висновку, що так як позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку на суму 49430 грн., то саме в межах цієї суми слід задовольнити його відповідні позовні вимоги до ПАТ «Центральний ГЗК».

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом, що між сторонами є спір стосовно суми виплати при звільненні, тому суд має право зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України, колегія суддів не може взяти до уваги, так як позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення вихідної допомоги задоволені в повному обсязі, підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у суду не було. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (справа №6-41цс15) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Оскільки право позивача порушено невиплатою вихідної допомоги, то відповідно до ст.237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний відшкодувати моральну шкоду.

Тому, враховуючи розяснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільноправової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд першої інстанції правильного висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги в цій частині та вірно визначив розмір моральної шкоди, що буде відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням у сумі 2000 грн.

Доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди відхиляються колегією суддів, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з неможливість отримати під підприємства усіх належних йому виплат та неможливість вільно розпоряджатись своїм заробітком, встановлений в судовому засіданні. Так, порушення відповідачем трудового законодавства щодо своєчасної виплати вихідної допомоги ОСОБА_2 позбавили його можливості спрямувати невиплачені кошти на відпочинок і лікування, викликали необхідність вживати заходів для відновлення свого порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 січня 2016 року -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є. Ляховська

ОСОБА_5