Справа № 489/7162/15-ц
Номер провадження 2/489/300/16
РІШЕННЯ

Іменем України

27 квітня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» (далі-позивач або ОСОБА_1) до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» про визнання недійсними деяких положень кредитного договору та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив

В листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідачу було надано кредит у розмірі 61240,00 грн. до 21.05.2013 під 16,5% річних.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання відповідачем основного зобов'язання у розмірі 2386,85 грн. та судові витрати.

26.01.2016 до суду від відповідача надійшло заперечення. Вказує, що підписання кредитного договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника.

26.01.2016 до суду від відповідача надійшла зустрічна позовна заява. Просив суд визнати недійсними п. 1.5, 3.7 кредитного договору та п. 3 Додаткової угоди від 09.06.2010 та зобов'язати відповідача за первісним позовом здійснити перерахунок заборгованості за договором з урахуванням процентної ставки 16,5%, зобов'язати відповідача списати пеню не визнану рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.07.2012.

Ухвалою від 26.01.2016 вимоги за зустрічним позовом було об'єднано в одне провадження з вимогами за первісним позовом.

24.02.2016 до суду від відповідача надійшло доповнення до заперечення на позов.

Представник позивача в судове засідання 26.04.2016 не з'явилася, в попередніх засіданнях підтримала вимоги за первісним позовом, просила задовольнити. Вимоги за зустрічним позовом не визнала, просила відмовити в задоволенні вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги за первісним позовом не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Вимоги за зустрічним позовом підтримала, просила задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

21.05.2007 між ВАТ "ОСОБА_1 Аваль" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/08-112/63897, за умовами якого ОСОБА_1 надав відповідачу кредит у розмірі 61240,00 грн. до 21.05.2013 під 16,5% річних, а відповідач зобов'язувався повернути кредит частинами та сплатити нараховані відсотки шляхом здійснення щомісячних платежів та сплати нарахованих відсотків.

Відповідно до п. 1.3 Статуту Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» воно є правонаступником Відкритого Акціонерного товариства «Комерційний банк «ОСОБА_1 Аваль».

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем була надана суду копія кредитного договору, яка засвідчила факт укладення даного договору. Згода відповідача підтверджується його підписом.

На основі укладеного між позивачем та відповідачем договору суд робить висновок про виникнення зобов'язальних правовідносин між сторонами, відповідно до яких позивач зобов'язувався надати грошові кошти відповідачу в розмірі та на умовах, встановлених в договорі, а відповідач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В ч. 1 ст. 527 ЦК України зазначається, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 530 цього кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 16.10.2015, сума заборгованості відповідача складає - 2386,85 грн., а саме: 1536,46 грн. - заборгованість за кредитом; 850,39 грн. - заборгованість за відсотками.

Строк і умови повернення кредиту та сплати відсотків визначені умовами кредитного договору.

Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви, позивач стверджує, що вище зазначеним кредитним договором встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки, ОСОБА_1 відібрав у споживача право вільно обирати страхову компанію та позбавляє споживача права на вільне волевиявлення.

Відповідно до п. 1.5. кредитного договору сторони домовилися, що кредитор має право без отримання будь-якої додаткової згоди позичальника коригувати процентну ставку.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Таку правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму рішенні від 24.02.2016 (6-35260ск15).

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15).

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі 6-1341цс15 за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, зміна відсоткової ставки за ініціативою відповідача за зустрічним позовом не суперечить вимогам ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України, оскільки положення яким закріплено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору, встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, було внесено до Цивільного Кодексу України 12 грудня 2008 року Законом України № 661-VI, а спірний кредитний договір укладений 21 травня 2007 року.

Керуючись ч. 1 ст. 5 ЦК України стаття 1056-1 ЦК України не регулює відносини, що виникли між сторонами у справі, оскільки вони виникли до моменту набрання чинності Законом України № 661-VI та доповнення ЦК України статтею 1056-1 .

Позивач за зустрічним позовом вказував на те, що обов'язковість страхування майна боржника у страховій компанії з переліку, вказаному банком є порушенням законного права на самостійний вибір страхової компанії та вільне укладання договору страхування з нею.

Згідно до абзацу 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З умовами кредитного договору позивач погодився і підписав його, а значить йому була відома вимоги банку про страхування, викладені у п. 3 Додаткової угоди, п. 3.7 кредитного договору, він був ознайомлений з переліком страхових компаній і їхніми тарифами та міг обрати на власний розсуд ту, з якою вважав за можливе укласти договір страхування.

Як вбачається з матеріалів справи, споживач протягом тривалого часу проводив оплату на виконання кредитних зобов'язань і з даним позовом звернувся лише після звернення банківської установи з позовом про стягнення заборгованості за укладеним кредитним договором. А доводи позивача за зустрічним позовом про те, що умова кредитного договору про обов'язковість страхування порушує його право як споживача, не є підставою для визнання цього пункту недійсним, оскільки ця умова була погоджена сторонами та згода позичальника посвідчена його підписом.

До аналогічного висновку прийшов Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 30.12.2015 (6-30941ск15).

Вимоги позивача за зустрічним позовом щодо здійснення перерахунку заборгованості з урахуванням відсоткової ставки 16,5%, то вони є похідними від вимоги про визнання п. 1.5 кредитного договору, а отже не підлягають задоволенню.

Не підлягають задоволенню і вимоги щодо списання пені, яка не визнана рішенням суду, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 не нараховував пеню і не пред'являє вимоги щодо її стягнення. З листа НБУ вбачається, що позивачем застосовується програма за якої відповідач мав можливість достроково погасити заборгованість без сплати пені, яка списується банком після погашення боргу. Відповідачем не надано доказів звернення до банку з пропозицією погашення всієї суми боргу та списання заборгованості за пенею.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог за зустрічним позовом, оскільки перед укладенням сторонами кредитного договору банк надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив, що умови кредитного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими; позичальник не знаходиться під впливом обману, омани...не має обмежень у право - та дієздатності.

Статтями 525, 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в строк, вказаний в договорі, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач сплачуючи заборгованість за кредитом не погоджувався з розподілом банком коштів на погашення кредиту та відсотків. Це було викликано тим, що відповідач не погоджувався із підвищенням відсоткової ставки.

Суд прийшов до висновку, що позивачем правомірно та у відповідності до умов договору підвищено відсоткову ставку, однак з розрахунку заборгованості вбачається, що платежі відповідача по відсоткам перевищували належні до сплати, однак не вбачається, що надлишок зарахований банком як погашення тіла кредиту, що тягне зменшення нарахування відсотків в наступному місяці.

Пунктом 3.4 договору визначено черговість зарахування сплачених відповідачем коштів, а саме: 1) сплата пені; 2) сплата відсотків; 3) сплата тіла кредиту.

Тобто, платіж який надходить від відповідача повинен був зараховуватись у визначеному договором порядку. З наданого позивачем розрахунку та пояснень представника банку не встановлено, чи зараховувались надлишково сплачені відсотки в рахунок погашення тіла кредиту. У випадку зарахування цих коштів в тіло кредиту зменшується база для нарахування відсотків, розмір яких в наступному місяці зменшується.

З наданих сторонами доказів суд не має можливості самостійно вирахувати правильний розмір заборгованості, а представники сторін після роз'яснення їм права на призначення експертизи , не заявили такого клопотання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України сторони зобов'язані довести належними і допустимим доказами ті обставини, на які вони посилаються як на підставу вимог або заперечень.

Позивач має довести, що розмір заборгованості відповідає умовам договору.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитом та нарахованими відсотками є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що первісний позов не підлягає задоволенню та в задоволенні вимог за зустрічним позовом необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» про визнання недійсними деяких положень кредитного договору та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв