МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Пр. № 2/521/1352/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого судді - Сегеди О.М.,

при секретарі - Зубковій Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

встановив:

У грудні 2015р. ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що 02 листопада 2012 року між нею та відповідачкою було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого вона нібито отримала від останньої в борг 35968,50 грн. Зазначала, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 липня 2013року з неї на користь відповідачки було стягнуто суму боргу в розмірі 36268,50 грн. Крім того, за рішенням суду з неї також було стягнуто на користь відповідачки інфляційні витрати та три відсотки річних, нараховані на суму боргу. Отже на теперішній час відповідно до рішень суду сума основного боргу склала 36268,50 грн., та 51196,51 грн. інфляційні витрати та три відсотки річних.

Стверджувала, що вона за договором позики від 02 листопада 2012 року ніяких коштів не отримувала, оскільки договір був складений у якості гарантування раніше отриманих коштів в розмірі 36000,00 грн. та оформлених договором завдатку за квартиру, яку вона мала продати відповідачці. Позивачка зазначала, що визнала суму боргу за договором завдатку, вона та відповідачка уклали мирову угоду, яка була затверджена судом. Посилаючись на те, що відповідачка намагається отримати гроші двічі, які передала їй лише один раз за договором завдатку, позивачка просила суд визнати нотаріально посвідчений договір позики від 02 листопада 2012 року, укладений між нею та відповідачкою, недійсним.

Представник позивачки, діючий за довіреністю від 25 листопада 2015року у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с.4).

Представник відповідачки, діючий за довіреністю від 10 листопада 2015року у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні (а.с. 25).

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити , виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом 4 главою 16, книги першої та главою 71 книги пятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 вересня 2011року належала 1/2 частина квартири №88, що розташована по вул. Філатова Академіка,20 в м. Одесі (а.с.15).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до додатку до попереднього договору від 04 квітня 2012 року про збільшення суми переданого задатку, ОСОБА_2 мала намір продати ОСОБА_3 квартиру№88, що розташована по вул. Філатова Академіка,20 в м. Одесі та отримала аванс, оскільки попередній договір про купівлю продаж не був оформлений нотаріально (а.с.16).

Судом встановлено, що 02 листопада 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого позивачка отримала від відповідачки в борг 35968,50 грн., які зобовязувалася повернути до 30 грудня 2012 року (а.с.5).

Відповідачка свої зобовязання за договорами позики виконала та передала позивачці у борг кошти в сумі 35968,50 грн.

Оскільки ОСОБА_2 вчасно борг не повернула і від виконання зобовязань за договорами позики ухилялася, то ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 липня 2013року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 була стягнута сума боргу в розмірі 36268,50 грн. (а.с.6,7).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2013 року була визнана мирова угода, укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.14).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 були стягнути інфляційні збитки та три відсотки річних за період з 05 серпня 2013 року по 11 березня 2015 року в розмірі 29656,81 грн. (а.с.8-9).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 були стягнути інфляційні збитки та три відсотки річних за період з 11 березня 2015 року по 05 червня 2015 року в розмірі 21539,70 грн. (а.с.10-13).

З пояснень представника позивачки вбачається, що всі зазначені вище рішення набрали законної сили, оскільки ОСОБА_2 не оскаржувалися.

Згідно ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому, суд при винесенні рішення не зясовує обставин справи, які підтверджують обставини укладення договору позики від 02 листопада 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки зазначеними рішеннями суду був встановлений факт отримання позивачкою за вказаним договором позики грошових коштів, і позивачка даний факт підтвердила укладенням та підписанням мирової угоди з ОСОБА_3

Отже, за таких обставин суд критично відноситься до твердження позивачки про неотримання нею грошових коштів за вказаним договором позики, оскільки останньою не було надано жодного доказу в підтвердження цих тверджень.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, суд вважає доведеним факт отримання позивачкою від відповідачки коштів у сумі 35968,50 грн., а також той факт, що борг на момент розгляду справи не повернено у встановлений договором термін.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

За таких обставин, суд вважає що між сторонами на підставі зазначених вище правочинів виникли зобовязальні відносини, отже належним способом захисту, є зобовязальний - визнання цих правочинів недійсними.

Саме до цього зводяться розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину.

Тобто правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таких обставин судом не виявлено.

Єдиною підставою недійсності договору позики від 02 листопада 2012року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, позивачка зазначає неотримання нею грошових коштів за цім договором.

З змісту пункту 2 Договору позики від 02 листопада 2012 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вбачається, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

Тобто, позивачка своїм підписом під договором позики, підтвердила факт отримання нею в борг зазначених в договорі коштів.

Крім того, факт отримання позивачкою вказаних коштів підтверджується ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2013 року про визнання мирової угоди, укладеною між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відповідно до якої остання зобовязувалася відшкодувати ОСОБА_3 36000,00 грн. (а.с.14).

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки обставини на які посилається позивачка в обґрунтування свої позовних вимог, не найшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 243,60грн., які сплачено позивачкою при зверненні до суду у повному обсязі.

Керуючись ст. ст.16, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М. Сегеда