Номер провадження: 22-ц/785/565/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрова Є.С., Калараш А.А.,

при секретарі судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом КП «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

08.04.2014 року до Суворовського районного суду м. Одеси звернулося КП «Теплопостачання міста Одеси» з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В обґрунтування поданого позову позивач вказував на те, що відповідно до особового рахунку, за яким обліковуються надані відповідачу послуги теплової енергії, відповідач оплачував послуги частково, внаслідок чого утворилась заборгованість (а.с.2-3).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року позовні вимоги було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Теплопостачання міста Одеси» заборгованість за спожиту теплову енергію на опалення та гарячу воду, в розмірі 9629,92 грн. та судові витрати в сумі 243,60 грн. (а.с.33-34).

Ухвалою апеляційного суду м.Одеси від 26 січня 2015 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року було залишено без змін (а.с.75-78).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 22 липня 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 було задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м.Одеси від 26 січня 2015 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.118-120).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року позов КП «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_2 було задоволено. Стягнуто

з ОСОБА_2 на користь КП «Теплопостачання м.Одеси» заборгованість за послуги теплопостачання у розмірі 9 629 грн. 92 коп. та судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. (а.с. 167-168).

25.12.2015 року представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року. Представник апелянта вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що суд першої інстанції не повно зясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. А саме представник посилається на те, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження свого статусу у правовідносинах зі споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, а також не надав доказів встановлених з відповідачем правовідносин, а саме договору на постачання послуг з опалення та гарячої води. А вимоги про визнання договору укладеним позивачем не висувалися. Також представник посилається на те, що судом була застосована ст.162 ЖК України при тому, що відповідач не є наймачем, він є власником квартири. Щодо порушень процесуального права, представник посилається на те, що в наданій позивачем калькуляції заборгованості та в самому позові номер особового рахунку не співпадає з номером особового рахунку зазначеного в наданій додатково калькуляції за період до 2006 року. Крім того розрахунок з 05.2003 року по 10.2005 року зроблений на 4 персони, тоді як відповідач з моменту придбання квартири з 2003 року мешкає одна. Крім того відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності, але суд відмовив її спираючись на те, що відповідач вчинила дії, які свідчать про визнання нею боргу, шляхом часткової оплати боргу в сумі 2000 грн. в грудні 2011 року, що є перериванням строку позовної давності. Але суд вдруге не дослідив призначення такого платежу оплата заборгованості, чи поточна оплата послу, (на що було звернено увагу в ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України від 22 липня 2015 року. Представник просив скасувати рішення та прийняти нове з урахуванням строків позовної давності (а.с. 170-173).

В судовому засіданні представник відповідача на задоволенні апеляційної скарги наполягав, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема на невмотивованість судового рішення та його необґрунтованість. Крім того, звернула увагу на те, що суд першої інстанції не виконав вказівки ВССУ, які були надані під час скасування прийнятих по справі процесуальних рішень.

Представник позивача в судове засідання не заявилась, про час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином. У відповідності з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують зобовязальні правовідносини, в межах яких через несплату фактично наданих комунальних послуг виникла заборгованість, яка була стягнута в повному обсязі за рішенням суду. Колегія суддів частково погоджується з висновками суду, оскільки останнім не було в повному обсязі вірно оцінені встановлені обставини справи.

Так, судом першої інстанції правильно було встановлено, що Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» створено на підставі рішення Одеської міської ради від 27.06.2006 р. за № 101-V, шляхом злиття КП "Одесатеплоенерго" та КП "Одестеплокомуненерго". Згідно п.2.1.1. Статуту підприємства, метою його створення є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією. Рішенням Одеської міської ради №173-V від 05.04.2007 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг у м. Одеса», Комунальне підприємство «Теплопостачання м. Одеси» визначено виконавцем послуг з постачання теплової енергії на опалення та гарячої води у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Вказані відомості знаходяться в загальному доступі в мережі Інтернет (режим доступу: //http://teplo.od.ua/), є загальновідомими та стороною відповідача не оспорюються.

Відповідачка ОСОБА_2 проживає та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належить їй на праві власності (а.с.45), щодо якої було відкрито особовий рахунок №, за яким обліковуються надані послуги з теплопостачання (а.с. 4, 157-158).

Відхиляючи посилання апеляційної скарги, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження свого статусу у правовідносинах зі споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, а також не надав доказів встановлених з відповідачем правовідносин, а саме договору на постачання послуг з опалення та гарячої води, колегія суддів виходить з того, що відсутність відповідного договору не є підставою для нестягнення заборгованості з теплопостачання, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обовязки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем. Таким чином суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630. За правилами ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно п. 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. З вказаної правової позиції виходив ВСУ приймаючи постанову № 6-59цс13 від 30 жовтня 2013 р.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з реєстру нарахувань та оплат (а.с.4) вбачається, що за період з листопаду 2006 року по березень 2014 року відповідачу було нарахована до сплати 18129,68 грн., з вказаної суми відповідач сплатила 10400 грн. З наведених міркувань суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Між тим, з такої оцінкою встановлених обставин справи колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного. Так, позивач звернувся до суду 08.04.2014 р. (а.с.2)

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачем було зроблено заяву про застосування строку позовної давності. Таким чином, незважаючи на обґрунтованість позовних вимог в звязку з наявністю заборгованості до 08.04.2011 р. підстав для задоволення позовних вимог в цій частині у суду першої інстанції не було (п. 11

постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 р.).

При цьому посилання суду першої інстанції на те, що в лютому 2003 року, в травні 2003 року, в травні 2008 року, в жовтні 2008 року, в травні 2010 року, в червні 2010 року, в липні 2010 року грудні 2011 року відповідачка ОСОБА_2 вчинила дії, які свідчать про визнання нею боргу за послугу з постачання теплової енергії, шляхом часткової оплати боргу (а.с.157,158), що є перериванням перебігу позовної давності не відповідають обставинам справи, а також не враховують вказівки ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015 року, які є обовязковими в силу ч. 4 ст. 338 ЦПК України.

Так, за період з листопаду 2006 року по березень 2014 року (без врахування старої заборгованості) відповідачка здійснила наступні платежі: червень 2008 року 1000 грн., хоча відповідно до нарахувань повинна була сплатити 2695,17 грн., її заборгованість склала 1695,17 грн.; жовтень 2008 року 1400 грн., хоча відповідно до нарахувань повинна була сплатити 1796,87 грн., її заборгованість склала 396,87 грн.; травень 2010 року 2000 грн., хоча відповідно до нарахувань повинна була сплатити 4939,66 грн., її заборгованість склала 2939,66 грн.; червень 2010 року 2000 грн., хоча відповідно до нарахувань повинна була сплатити 3043,7 грн., її заборгованість склала 1043,7 грн.; липень 2010 року 2000 грн., хоча відповідно до нарахувань повинна була сплатити 1147,74 грн., тобто здійснила переплату у сумі 852,26 грн.; грудень 2011 року 2000 грн., хоча відповідно до нарахувань повинна була сплатити 4231,16 грн., її заборгованість склала 2231,16 грн. Оскільки у вказаних квитанціях вказано період за який здійснено оплату, то слід виходити з того, що було здійснені не дії, які слід оцінювати як визнання боргу в контексті ст. 264 ЦК України, а як здійснення переплати. При цьому сторонами не встановлено особливого порядку (послідовності) зарахування грошових коштів, що вносяться в якості оплати за фактично надані послуги.

Відповідно заборгованість, яка підлягає стягненню з позивача складає за період 04.11 по 03.14 р. складає 6 232, 05 грн. (306, 65+127, 41+104, 04+104, 04+104, 04+104, 04+253, 94+382, 28+394, 47 2000 + 394, 47+389, 28+394, 47+258, 91+137, 79+104, 04+104, 04+104, 04+104, 04+160, 42+392, 72+395, 34+395, 34+ 387, 47+395, 34+229, 13+104, 04+104, 04+104, 04+104, 04+104, 04+227, 78+313, 99+313, 99+313, 99+313, 99).

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а тому рішення суду першої інстанції на підставі п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року змінити.

Позов КП «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь КП «Теплопостачання міста Одеси» (ідент. код 34474102) заборгованість в розмірі 6 232, 05 грн., в іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

ОСОБА_4

ОСОБА_5