Доповідач: Новікова Г. В.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді:Новікової Г. В.,

суддів: Никифоряка Л.П., Біляєвої О.М.,

при секретарі: Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Слов'янського міськрайонного суду від 18 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа Орган опіки і піклування Слов'янської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселенні, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах, та в інтересах свого малолітнього сина, звернулась до суду з вказаним позовом. В обґрунтування вимог посилалася на те, що в період з 25 серпня 2007 року по 20 листопада 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, матір'ю якого є ОСОБА_3 З 2012 року вони з чоловіком почали проживати разом з ОСОБА_3 в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1. В 2014 році ОСОБА_3 знялась з реєстрації в зазначеній квартирі, бо фактично стала проживати в іншому місці. В квартирі залишились зареєстрованими ОСОБА_5 та малолітній ОСОБА_6 Позивач весь час знаходилась з маленькою дитиною і не мала можливості та часу зареєструватись у квартирі. Після розірвання шлюбу у листопаді 2015 року позивач залишилась проживати у квартирі вдвох з сином, оскільки ОСОБА_5 створив нову сім'ю і почав проживати окремо. Однак, 02 грудня 2015 року вона не змогла потрапити до квартири, оскільки вхідні замки були змінені. Домовившись з відповідачем, вона вивезла з квартири свої меблі та особисті речі. Все що залишилось не вивезеним своєчасно, відповідач виніс з квартири у під'їзд і на вулицю. На теперішній час ОСОБА_5 проживає в квартирі зі своєю новою родиною, позивач доступу до квартири не має. Просила суд визнати за нею та її малолітнім сином право користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 вселити її з сином туди та зобов'язати відповідачів не чинити їй та сину перешкод в користуванні житлом та передати ключі від замків на вхідних дверях в квартирі.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 18 лютого 2016 року позовні вимоги задоволені повністю. За ОСОБА_4 та малолітнім ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано право користування житловим приміщенням в двокімнатній квартирі АДРЕСА_2, вселено їх в зазначену квартиру.

ОСОБА_3, ОСОБА_5 зобов'язано не чинити ОСОБА_4 та малолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, перешкод в користуванні житловим приміщенням та передати ключі від замків на вхідних дверях в квартирі АДРЕСА_3.

Стягнуто в частковому порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5, понесені витрати з оплати судового збору на користь ОСОБА_4, у розмірі 487,20грн., з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначила, що судом не прийнято до уваги, що вона є власником спірної квартири, з 16.10.2014 року по теперішній час в квартирі зареєстровані ОСОБА_5 та його малолітній син ОСОБА_6. Позивач ОСОБА_4 проживала в спірній квартирі з її згоди до того моменту поки не вивезла з квартири меблі без її згоди, чим порушила її право власності. У зв'язку з цим вона вимушена була змінити замки. Вірно встановивши,що позивач ОСОБА_4 не є членом сім'ї власника, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4.

Також суд не звернув уваги на ту обставину, що у листопаді 2015 року шлюб між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано, тому право користування житловим приміщенням припинилось в зв'язку з припиненням обставини, яка була підставою для його встановлення. Зазначила, що її син ОСОБА_6 не є власником житлового приміщення з приводу користування яким виник спір, тому він є неналежним відповідачем у справі.

На думку апелянта ОСОБА_3, задовольняючи позов в частині вимог, що стосуються ОСОБА_6, суд дійшов помилкового висновку в зв'язку з тим, що вона ніколи не заперечувала проти його проживання в спірній квартирі. Також під час розгляду справи було встановлено, ОСОБА_6 проживав в цій квартирі разом з батьком ОСОБА_5, тому в даному випадку відсутній предмет спору.

В судове засідання з'явилися ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7; ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися,про час та місце слухання справи повідомлені належним чином,про що свідчить телефонограма, отримана ними особисто; представник Органу опіки і піклування Слов'янської міської ради надав заяву про слухання справи у його відсутність. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з'явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і на момент розгляду справи від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 вселилася в спірну квартиру за згодою відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_5, проживала в квартирі в якості члена сім»ї власника - ОСОБА_3, а тому набула право користування спірним житлом і оскільки їй чиняться перешкоди в користуванні житлом, то вселив її з дитиною,зобов'язавши відповідачів усунути перешкоди в користуванні житлом.

Разом з тим, такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального та процесуального права.

Статтею ?405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 2 статті 64 ЖК України передбачено, що до членів сім?ї наймача належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім?ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено,що квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_3 на праві власності, що не оспорюється сторонами. В зазначену квартиру в березні 2012 року вселилися син власниці-ОСОБА_5., його дружина-ОСОБА_4 та онук ОСОБА_6, що підтверджується сторонами.

З 16.10.2014 року в зазначеній квартирі зареєстровані син власниці квартири- ОСОБА_5 та її онук-ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2,що підтверджується довідкою житлових органів.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 25 серпня 2007 року по 20 листопада 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

За даними паспорту позивачка ОСОБА_4 зареєстрована з 21.05.2002 року в квартирі АДРЕСА_1

Згідно довідки №292 від 03.11.2015 року, виданої Комітетом громадського територіального самоврядування громадян мікрорайону «Центр-2» м.Слов'янська позивачка ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, фактично проживала за адресою : АДРЕСА_1

Відповідно до частини 3 пункту 2 статті 3 СК України, можливість набуття статусу члена сім'ї своїх батьків без спільного проживання з ними закон надає лише дитині, правовий статус якої згідно з пунктом 1 статті 6 СК України має особа до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на момент вселення в спірну квартиру вже був повнолітнім та мав свою сім'ю. Проживав зі своєю сім'єю з серпня 2012 року окремо від своєї матері ОСОБА_3 та не був пов'язаний з нею спільним побутом, тобто не набув статусу члена сім'ї своєї матері -власниці спірної квартири.

За таких обставин висновок суду про те, що позивачка вселилася в спірну квартиру як дружина ОСОБА_5,який був членом сім'ї власника квартири і тому має право користування спірною квартирою нарівні з власницею та членами її сім'ї є помилковим.

Вселилася позивачка в спірну квартиру як дружина сина власниці квартири. Доказів того,що позивачка вела спільне господарство, проживала однією сім'єю з власницею і була членом її сім'ї не надано. Навпаки встановлено, що власник квартири проживала в спірній квартирі лише з березня по липень 2012 року,а потім виїхала і проживає за іншою адресою, а в 2014 році ще й знялася із реєстрації. Зазначені обставини підтвердила і позивачка. Свідки ОСОБА_10(батьки позивачки) пояснили, що позивачка з власницею квартири проживала в спірній квартирі з березня по липень 2012 року,тобто нетривалий строк. Саме по собі нетривале проживання в одній квартирі ще не є доказом ведення спільного з власником господарства та проживання з ним однією сім'єю.

Позивачка ОСОБА_4 ставить питання про визнання за нею права на проживання у квартирі, яка на праві власності належить ОСОБА_3, між тим сама зареєстрована і зберігає за собою право користування у квартирі АДРЕСА_1, тобто за таких обставин також не набуває права користування спірною квартирою.

Доводи про те, що не змогла зареєструватися в спірній квартирі за станом здоров'я, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки спростовуються встановленими обставинами, що свідчить про відсутність у власниці згоди на реєстрацію позивачки в належній їй на праві власності квартирі та визнання за нею права користування як членом сім'ї.

Задовольняючи позовні вимоги,суд першої інстанції не врахував, що власником спірної квартири є ОСОБА_3, а позивач не зареєстрована у спірній квартирі і не вела спільного господарства з власником,яка сама зареєстрована і фактично проживає за іншою адресою ,тому у відповідності до ч. 2 ст. 64 ЖК України позивачка не є членом сім'ї ОСОБА_3.

За встановлених обставин ОСОБА_4,зберігаючи право користування іншою квартирою, і не будучи членом сім'ї власника житла,не набула права користування спірною квартирою, а тому вимоги про визнання за ОСОБА_4 права користування житлом не підлягають задоволенню.

Таким чином висновок суду про те, що ОСОБА_4 вселилася в спірну квартиру в якості члена сім'ї свого чоловіка ОСОБА_5,який відповідно до ст.64 ЖК України є членом сім'ї власника квартири, а тому має право користування спірною квартирою, не відповідає вимогам законодавства щодо визначення членів сім'ї власника.

Посилання на те, що хоча позивачка проживала нетривалий час з власником квартири з березня по липень 2014 року,однак проживала разом з нею,тобто має право нарівні з власником користуватися спірним житлом не узгоджується з поняттям права користування жилим приміщенням.Так як визначальним в даному випадку є ведення спільного з власником квартири господарства.

Оскільки позивач не набула права користування спірною квартирою, то і не підлягають задоволенню вимоги про усунення перешкод в користуванні спірним житлом та вселенні.

Згідно положень статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів,що виникають із цивільних,житлових,земельних,сімейних,трудових відносин.

Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я, в якому вона проживає.

Відповідно до свідоцтва про народження батьками ОСОБА_6 є ОСОБА_5 та ОСОБА_4. Згідно довідки житлових органів ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2, з 16.10.2014 року зареєстрований в спірній квартирі. Право користування спірним житлом дитини відповідачами не оспорюється.

Таким чином, висновок суду про те, що порушується право дитини в користуванні спірним житлом не ґрунтується на встановлених обставинах, оскільки місце проживання дитини є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

За встановлених обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд -

ВИРІШИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду від 18 лютого 2016 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа Орган опіки і піклування Слов'янської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселенні відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: