АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження 22ц/774/343/К/16 суддя Чайкін І.Б.
Категорія 55 (І) Доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.

за участю: секретаря - Чубіної А.В.

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Казенного підприємства "Південукргеологія" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Казенного підприємства "Південукргеологія" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди. В ході розгляду справи, позивач зменшивши розмір позовних вимог, просив стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення судового рішення, виходячи з середньо-місячної заробітної плати в розмірі 5922,60 грн.; недораховану суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 20680,80грн., а також стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 13702,50 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати у сумі 5 620,92 грн. за період з 02.04.2014 р. по 29.12.2014 року.

Стягнуто з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 500 грн.

В іншій частині в позові позивачу - відмовлено.

Стягнуто з Казенного підприємства «Південукргеологія», на користь держави судовий збір в розмірі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача зазначила, що судом першої інстанції зазначено про те, що остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 29.12.2015 року, що не відповідає дійсності, оскільки в судовому засідання представник відповідача визнавав що підприємство має заборгованість перед ОСОБА_2 в сумі 13365,27 грн. станом на 01.01.2015 року. Представник позивача вважає, що судом невірно застосовано вимоги ст. 117 КЗпП України, та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку, - не по час ухвалення рішення, а по 29.12.2014 року. Вважає помилковим розмір середньоденного заробітку в сумі 30,22 грн., взятий до уваги судом першої інстанції натомість зазначає, що вірною є сума 197,42 грн., оскільки позивач працював неповний робочий місяць, а згідно встановленого режиму роботи як 1 день на місяць.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з їх доведеності в частині порушення права позивача, разом із тим не погодився із розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, наведеним позивачем по справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 відповідно до наказу № 94-к від 12.08.2008 року був прийнятий машиністом бурової установки 5-го розряду в Геологорозвідувальну експедицію «Кривбасгеологія». 01.04.2014 року згідно наказу про звільнення з роботи №34-к від 01.04.2014 року був звільнений за власним бажанням, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.8). При звільненні ОСОБА_2 не отримав належні йому грошові кошти. Остаточно розрахунок з позивачем було проведено 29.12.2014 року (а.с.57).

Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» вбачається, що заробітна плата виплачується працівникові не рідше 2 разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, а відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення.

Згідно до довідки КП «Південукргеологія» від 31.07.2014 року № 166-10/1 середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 для розрахунку компенсації складає 30 грн. 22 коп., загальний обсяг днів компенсації за невикористану відпустку складає 124 дні, таким чином підприємство КП «Південукргеологія» заборгувало позивачу компенсацію в розмірі 3747 грн.28 коп. (а.с.21-22).

На думку колегії суддів, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції вірно відхилив розрахунок позивача, з огляду на наступне. Як зазначено відповідачем та підтверджується матеріалами справи позивач з власної ініціативи відповідно до заяви від 01.04.2013 року у квітні 2013 року працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 30.04.2013 року у травні 2013 року працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 31.05.2013 року у червні 2013 року працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 01.07.2013 року у липні 2013 року працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 01.08.2013 року у серпні 2013 року працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 30.08.2013 року у вересні 2013 року працював два робочі дні протягом місяця, відповідно до заяви від 01.10.2013 року у жовтні 2013 року працював 52 години протягом місяця, відповідно до заяви від 31.01.2014 року у лютому 2014 року працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 03.03.2014 року у березні 2014 року працював один робочий день протягом місяця (а.с.48-56).

На підставі вищевказаних заяв ОСОБА_2, підприємство відповідно до норм документообігу видавало накази, якими встановлювався відповідний режим його роботи. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач з власної ініціативи працював неповний робочий місяць, у зв'язку із чим його доводи щодо неправомірного встановлення відповідачем скороченого режиму роботи є безпідставними. Отже, слід дійти висновку про те, що підприємство відповідно до норм «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100 правильно розрахувало середній заробіток позивача, зокрема середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 для розрахунку компенсації складає 30 грн. 22 коп.

Доводи апеляційної скарги щодо визнання представником відповідача заборгованості з виплати ОСОБА_2 заробітної плати в сумі 13365,72 грн. станом на 01.01.2015 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно довідки (а.с.57), вказана сума коштів була виплачена в загальному розмірі позивачу станом на 01.01.2015 року, при тому, що заборгованість по заробітній платі на день звільнення складала 11773,92 грн. та була виплачена підприємством разом із компенсацією в сумі 1790,80 грн., що відповідно разом складає 13365,72 грн. (сума про яку йдеться мова).

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу за відпрацьований час, у повному обсязі відповідачем вчасно виплачені не були. Позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації у повному обсязі. Проте до цього часу його законні вимоги відповідачем не задоволені, належні йому до сплати суми відповідачем не виплачені.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати крім основної та додаткової заробітної плати включаються інші заохочувальні виплати, позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Проте, суми, належні позивачу при звільненні, у повному обсязі відповідачем сплачені не були. При цьому, відповідачем не заперечувалось, що остаточно з позивачем розрахунок відбувся 29 грудня 2014 року. За таких обставин стягненню підлягає середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 02.04.2014 року по 29.12.2014 року.

Доводи апеляційної скарги в цій частині колегією суду не приймаються до уваги, оскільки суперечать вимогам закону та спростовуються висновками суду першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні - 186. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні: 186 дні х 30,22 грн. = 5 620,92 грн. - середній заробіток за весь час затримки при звільненні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з наведеним судом розрахунком в повному обсязі.

Крім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди на корись позивача на підставі ст.237-1 КЗпП, оскільки така дійсно була завдана неправомірними діями відповідача, пов'язаними із затримкою на тривалий час виплати позивачці заробітної плати. При цьому, суд першої інстанції визначив суму моральної шкоди у розмірі 500 грн. Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди та вважає, що суд першої інстанції при визначенні цієї суми врахував засади розумності, виваженості та справедливості. Також судом взято до уваги глибину та ступень порушення законних прав позивача, адже загальновідомим є той факт, що позбавлення людини засобів до існування, зароблених нею сумлінною працею, безперечно завдає такій людині душевних страждань, порушує нормальні життєві зв'язки та її звичайний спосіб життя, змушує докладати додаткових зусиль для його організації.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони не спростовують висновків суду, фактично зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів та є спробою переоцінити докази. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: