Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Київстар» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення сум та відшкодування шкоди, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Київстар» на рішення апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення від 22 вересня 2014 року № 2454-ос, поновити його на посаді спеціаліста 1 категорії Департаменту безпеки, відділу комплексної оперативної безпеки, сектора транспортно-технічного забезпечення приватного акціонерного товариства «Київстар» (далі - ПрАТ «Київстар»), стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 150 463 грн 60 коп., а також допомогу в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати в сумі 62 118 грн та компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 тис. грн, завданої незаконним звільненням.

Свої вимоги мотивував тим, що з 01 серпня 2007 року він був прийнятий на роботу на підставі трудового договору № 2031 до сектора фізичної безпеки департаменту безпеки спеціалістом 2 категорії. Наказом від 29 липня 2011 року № 577-к дію зазначеного трудового договору було продовжено безстроково. 22 липня 2014 року його було повідомлено про майбутнє звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням посади, яку він обіймав на той час, при цьому не було запропоновано будь-яких інших посад, хоча вакантні посади були.

Вважав, що він мав переважне право на залишення на роботі, оскільки у нього на утриманні двоє неповнолітніх дітей та вагітна непрацююча дружина, він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС II категорії. Крім того, під час звільнення йому не було виплачено допомогу в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, передбаченої Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Ураховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 - спеціаліста 1 категорії Департаменту безпеки, відділу комплексної оперативної безпеки, сектора транспортного технічного забезпечення ПрАт «Київстар» - з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Визнано незаконним та скасовано наказ ПрАТ «Київстар» від 22 вересня 2014 року № 2454-ос про припинення трудового договору (контракту) і про звільнення спеціаліста 1 категорії Департаменту безпеки, відділу комплексної оперативної безпеки, сектора транспортно-технічного забезпечення ОСОБА_3 з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді спеціаліста 1 категорії Департаменту безпеки, відділу комплексної оперативної безпеки, сектора транспортно-технічного забезпечення ПрАТ «Київстар». Стягнуто з ПрАТ «Київстар» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 99 370 грн 08 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПрАТ «Київстар», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України , суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у п. 1 цієї статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1 ст. 42 КЗпП України).

Судом установлено, що згідно з наказом від 01 серпня 2007 року № 3947-к ОСОБА_3 був прийнятий на роботу до закритого акціонерного товариства «Київстар Дж.Ес.Ем.» (у подальшому перейменовано на ПрАТ «Київстар») на підставі трудового договору на посаду спеціаліста 2 категорії сектора фізичної безпеки департаменту безпеки.

Наказом від 24 червня 2008 року № 3562-к позивача переведено на посаду спеціаліста 1 категорії сектора транспортно-технічного забезпечення відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки.

Згідно із наказом від 22 вересня 2014 року № 2454-ос ОСОБА_3 був звільнений із роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України проведено відповідно до вимог чинного законодавства, підстав для його поновлення на роботі немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що при звільненні позивача з роботи відповідачем не було дотримано вимог чинного трудового законодавства та процедури звільнення працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Судом установлено, що наказом від 15 липня 2014 року № 1829-ос внесено зміни до штатного розпису ПрАТ «Київстар» та з 21 липня 2014 року виведено зі штатного розпису посади спеціалістів 1 категорії (дві штатні одиниці) та посади спеціалістів 2 категорій (чотири штатні одиниці) сектора транспортно-технічного забезпечення відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки. З 16 липня 2014 року наказом від 15 липня 2014 року № 1830-ос внесено зміни до штатного розпису ПрАТ «Київстар» та виведено зі штатного розпису посаду спеціаліста 1 категорії (одну штатну одиницю) відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки. З 24 липня 2014 року наказом від 22 липня 2014 року № 1885-ос внесено зміни до штатного розпису ПрАТ «Київстар» та виведено зі штатного розпису посаду спеціаліста 1 категорії (одну штатну одиницю) відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки. З 28 липня 2014 року наказом № 1941/1-ос внесено зміни до штатного розпису ПрАТ «Київстар» та виведено зі штатного розпису посаду спеціаліста 1 категорії (дві штатні одиниці) відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки, посаду начальника сектора транспортно-технічного забезпечення відділу комплексної оперативної безпеки (одну штатну одиницю), спеціаліста 1 категорії сектора транспортно-технічного забезпечення (одну штатну одиницю). З 11 серпня 2014 року наказом № 2078-ос внесено зміни до штатного розпису ПрАТ «Київстар» та виведено зі штатного розпису посаду начальника відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки (одну штатну одиницю).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що згідно зі штатним розписом від 22 вересня 2014 року у відділі комплексної оперативної безпеки Департаменту безпеки ПрАТ «Київстар» залишився один працівник - позивач. 23 вересня 2014 року відповідно до наказу № 2495-ос до організаційно-кадрової структури департаменту безпеки та штатного розпису ПрАТ «Київстар» було внесено зміни, у зв'язку з чим ліквідовано відділ комплексної оперативної безпеки Департаменту безпеки.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із подальшими змінами) (далі - постанова Пленуму), судам роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Пославшись на те, що на дану посаду 12 серпня 2014 року, тобто в період із 22 липня 2014 року, коли позивача було попереджено про скорочення, та до 22 вересня 2014 року, коли його було звільнено, прийнято іншу особу, суд не конкретизував, про яку саме посаду йде мова, та не зробив висновків, яка посада, яку міг би зайняти позивач, була вакантною, тобто висновки ґрунтуються лише на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з роботи - у місячний строк із дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин цього строку суд може поновити цей строк.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму, встановлені ст. ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення, незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Із матеріалів справи убачається, що позивач був звільнений із 22 вересня 2014 року відповідно до наказу № 2454-ос на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та того ж дня отримав копію наказу під особистий підпис.

Із позовом до суду ОСОБА_3 звернувся 20 лютого 2015 року, тобто з пропуском строків, визначених ст. 233 КЗпП України.

У заяві про поновлення строку позовної давності від 20 лютого 2015 року позивач просив поновити йому строк для звернення до суду із підстав його правової необізнаності (а. с. 33). У заяві від 29 квітня 2015 року позивач просив поновити цей строк у зв'язку з перебуванням на лікуванні (а. с. 48).

Втім апеляційний суд, вирішуючи спір, взагалі не обговорив це питання, в ухваленому рішенні не зазначив підстав для застосування чи незастосування до спірних правовідносин положення ст. 233 КЗпП України.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Київстар» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик