У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Житомирської міської ради про визнання права постійного користування житловим приміщенням та видачу ордера; за зустрічним позовом Житомирської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування житлового приміщення із чужого незаконного володіння та зняття з реєстраційного обліку за касаційною скаргою Житомирської міської ради на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 4 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 1992 року разом зі своєю дружиною згідно з усним дозволом керівництва Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 16 (далі - КВЖРЕП № 16) вселився до квартири АДРЕСА_1, за проживання в якій сплачував комунальні послуги.

У зв'язку із тим, що ордер йому не видавався, а Житомирська міська рада заперечувала проти проживання його в квартирі, позивач просив визнати за ним право постійного користування зазначеним вище житловим приміщенням з видачею ордера.

У жовтні 2014 року Житомирська міська рада звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому посилалась на те, що відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_1 без належних правових підстав, у зв'язку із чим просила витребувати вказану квартиру із чужого незаконного володіння та зобов'язати зняти їх з реєстраційного обліку.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 4 лютого 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право постійного користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову Житомирської міської ради відмовлено.

У касаційній скарзі Житомирська міська рада, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов Житомирської міської ради задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив із того, що він зі своєю сім'єю проживає у спірній квартирі з 1992 року з усного дозволу керівництва КВЖРЕП № 16, тобто вселився в квартиру не самоправно, сплачує комунальні послуги, а тому згідно зі ст. 64 ЖК УРСР має право постійного користування вказаним житловим приміщенням. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що він є безпідставним, оскільки задоволено первісний позов.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, вказавши також на те, що Житомирська міська рада не є власником спірної квартири, а тому не може заявляти вимогу про її витребування.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судоми установлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності Житомирської міської ради та знаходиться на балансі КВЖРЕП № 16.

З 1992 року ОСОБА_3 та його дружина - ОСОБА_4 - згідно з усним дозволом керівництва КВЖРЕП № 16 вселилися в зазначену вище квартиру, за яку сплачують житлово-комунальні послуги. Ордер на вселення в дану квартиру не видавався.

Визнаючи за ОСОБА_3 право постійного користування спірним житловим приміщенням, апеляційний суд не звернув уваги на те, що єдиною підставою для вселення в житлове приміщення є ордер (ст. 58 ЖК УРСР), а користування жилим приміщенням здійснюється відповідно договору найму (ст. 61 ЖК УРСР), який з ОСОБА_3 не укладався.

У порушення наведених вище норм матеріального права та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд не зазначив, на якій правовій підставі ОСОБА_3 має право користування спірним житловим приміщенням, оскільки сама по собі сплата житлово-комунальних послуг за користування житлом згідно з вимогами ЖК УРСР не є такою підставою.

При цьому посилання суду на ст. 64 ЖК УРСР є безпідставним, оскільки стосується прав та обов'язків членів сім'ї наймача і до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

При вирішенні зустрічного позову апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції в своїй ухвалі від 18 листопада 2015 року вказав про необхідність перевірки обставин того, кому належить квартира. Проте апеляційний суд на зазначене уваги не звернув і висновки суду касаційної інстанції не виконав.

Пред'являючи позов, Житомирська міська рада зазначала та надала докази того, що будинок АДРЕСА_1, у тому числі спірна квартира № 2 цього будинку, належить до комунальної власності м. Житомира та знаходиться на балансі КВЖРЕП № 16. При цьому окремо правовстановлюючі документи на квартиру не виготовляються.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29цього Кодексу.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Житомирської міської ради задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 4 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко