_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8703/15-ц
Провадження № 2/520/894/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2016 року Київський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Реви С.В.,

при секретарі Месропянцевій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з цивільним позовом у якому просить суд визнати недійсним договір дарування ? частини квартири №55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, яка в цілому складається з 2 кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 49,8 кв.м., у тому числі житловою площею 28,5 кв.м., укладений 27.03.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3

У позовній заяві позивачка ОСОБА_1 зазначає, що у 2006 році відповідач ОСОБА_2, який є її сином, запропонував їй матеріальну допомогу в обмін на належну їй на праві приватної власності ? частину квартири шляхом укладення з нею договору довічного утримання. ОСОБА_4 пообіцяв позивачці ОСОБА_1 до кінця її життя, що буде купувати їй їжу в необхідній кількості, необхідний одяг, ліки, та речі, сплачувати комунальні послуги в квартирі де вона проживає. Спочатку позивачка ОСОБА_1 не погодилася на умови відповідача ОСОБА_2, але, з бігом часу, порадившись зі своїми подругами, та юристами погодилася на умови відповідача ОСОБА_2, оскільки була переконана, що якщо відповідач ОСОБА_2 не буде виконувати умови вище зазначених домовленостей, вона в будь якому випадку зможе у судовому порядку розірвати угоду між нею та ним. Оформлення усіх документів для укладення договору довічного утримання взяв на себе відповідач ОСОБА_2

27.03.2006 року відповідач ОСОБА_2 запропонував позивачці ОСОБА_1 поїхати до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та укласти між ним та нею договір довічного утримання, згідно умов якого вона передасть йому в дар ? частину квартири №55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, а він у свою чергу надасть їй можливість самостійно проживати у квартирі до кінця її життя, буде сплачувати усі комунальні послуги за квартиру, буде купувати їй їжу, ліки, необхідний одяг. Власником цієї частини квартири відповідач ОСОБА_2 стане лише після смерті позивачки ОСОБА_1 В той же день, у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 був укладений вище зазначений договір, який забрав собі відповідач ОСОБА_2

До початку 2013 року, відповідач ОСОБА_2 виконував взяті на себе зобовязання за договором довічного утримання. ОСОБА_4 надавав позивачці ОСОБА_1 усю необхідну їй матеріальну допомогу, а саме надавав кошти для сплати комунальних послуг за квартиру, вона залишилася проживати в квартирі, залишившись власником квартири, оскільки право власності на квартиру залишилося зареєстрованим за нею, відповідач ОСОБА_2 купував позивачці ОСОБА_1 їжу та одяг у оговорених між сторонами угоди розмірах, купував необхідні ліки.

На початку 2013 року відповідач ОСОБА_2 почав ухилятися від взятих на себе зобовязань. Спочатку він ухилився від матеріальної допомоги у вигляді надання грошових коштів для їжі та необхідних речей, потім перестав надавати кошти для сплати комунальних послуг за квартиру, а на початку 2015 року перестав купувати позивачці ОСОБА_1 і необхідні ліки. Позивачка ОСОБА_1 почала оплачувати комунальні послуги за квартиру сама. У квітні 2015 року відповідач ОСОБА_2 запропонував позивачці ОСОБА_1 звільнити квартири, оскільки з його слів він вирішив квартиру продати. На заперечення позивачки ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 повідомив їй, що вона свою частку квартири йому подарувала ще у 2006 році, а договору довічного утримання він з нею не укладав. В доказ зазначеному, відповідач ОСОБА_2 надав позивачці договір дарування квартири від 27.03.2006 року на бланку серії ВСР №827963, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про державну реєстрацію права власності на квартиру. З ОСОБА_5, позивачка ОСОБА_1 довідалася про те, що право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 КП «Одеське МБТІ та РОН», тільки 11.10.2011 року, тобто через 5,5 роки після укладення договору дарування, що свідчить про виниклі наміри відповідача ОСОБА_2 розпорядитися квартирою поза волею позивачки всупереч попередніх домовленостей між ним та позивачкою.

У звязку з вище наведеними обставинами позивачка ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду з метою поновлення свого порушеного права власності на ? частину квартири.

У судовому засідання позивачка ОСОБА_1, та її представник адвокат ОСОБА_5 підтримали позовну заяву, надали пояснення за позовом, аналогічні викладених у позовній заяві, просили суд задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, хоча визнав фактичні обставини справи, які були викладені у позовній заяві, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи та вислухавши сторони у справі, допитавши свідків у справі, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 є обґрунтованою, доведеною, та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить ? частина квартири №55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, яка в цілому складається з 2 кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 49,8 кв.м., у тому числі житловою площею 28,5 кв.м. Зазначена частина квартири належить позивачці ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.06.2002 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради за №19-16573, зареєстрованому в КП «Одеське МБТІ та РОН» 17.07.2002 року, в книзі 431 пр, на стор.90 за №439. Інша ? частина квартири належить відповідачу ОСОБА_2, який є рідним сином позивачки.

Позивачка ОСОБА_1 є похилого віку, - ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується її цивільним паспортом, непрацездатна, та знаходиться на пенсії, що підтверджується її пенсійним посвідченням, іншого житла на Україні не має, в квартирі проживає сама, відповідач ОСОБА_2 в квартирі не проживає багато років, проживає зі своєю дружиною у приватному будинку по вул. Селикційна буд. 23 в м. Одесі, комунальні послуги за усю квартиру сплачуються самою позивачкою ОСОБА_1, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг, та поясненнями відповідача з цього приводу. Крім того, позивачка ОСОБА_1 страждає рядом хронічних захворювань, потребує догляду та сторонньої медичної допомоги, наміру дарувати свою частку квартири не мала, що підтверджується показами свідків ОСОБА_6, - невістки позивачки, ОСОБА_7, - дочки позивачки, ОСОБА_8 - сестри позивачки, поясненнями відповідача ОСОБА_2 з цих питань.

На підставі договору дарування квартири №55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, яка в цілому складається з 2 кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 49,8 кв.м., у тому числі житловою площею 28,5 кв.м., укладеного 27.03.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, позивачка ОСОБА_1 подарувала, а відповідач ОСОБА_2 прийняв в дар ? частину квартири №55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі.

У встановленому законом порядку право власності на подаровану частку квартири було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 в КП «Одеське МБТІ та РОН», тільки, 11.10.2011 року, тобто через 5,5 роки після укладення договору дарування.

04.09.2015 року між громадянином ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 укладений попередній договір купівлі-продажу квартири №55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 В забезпечення своїх зобовязань за цим договором ОСОБА_4 передано відповідачу ОСОБА_2 до підписання договору 10000 доларів США, що по курсу НБУ на момент передачі грошей становить 230000 гривень, що підтверджується вище зазначеним попереднім договором. З даних документів вбачається, що громадянин ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 домовились між собою 25.09.2015 року в нотаріальній конторі Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу ОСОБА_9 укласти договір купівлі-продажу квартири №55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі з ціною продажу квартири у 608250,56 гривень, 230000 гривень з яких продавець квартири - відповідач ОСОБА_2 отримав 04.09.2015 року до підписання попереднього договору купівлі-продажу квартири №55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі. На 27.08.2015 року вище зазначена квартира не перебуває під арештом та в іпотеці, оскільки у Єдиному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не має будь яких відомостей про це. До 20.09.2015 року квартира №55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі повинна бути звільнена відповідачем та передана громадянину ОСОБА_4

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У даному випадку, всі обставини, які є підставою для визнання договору дарування ? частини квартири №55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі недійни є в наявності, та не оспорюються відповідачем.

Судом встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування відповідачка продовжує проживати у спірній квартирі, відповідач у квартирі не проживає, передача дару фактично не відбулася; в силу свого похилого віку та за станом здоровя відповідачка потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, іншого житла позивачка не має, відповідач має намір квартиру продати та виселити позивачку без надання їй іншого житла, відповідачка утримує всю квартиру за свій власний рахунок.

Зазначені обставини є необхідними умовами для визнання недійсним договору дарування ? частини квартири №55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі з підстав ст.229 ЦК України, як укладеного в результаті помилки.

Керуючись ст.ст.1, 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, на підставі ст. ст. 203, 215, 216, 229 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири №55 в будинку №1 корпус 2 по вулиці Академіка Глушко в м. Одесі, яка в цілому складається з 2 кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 49,8 кв.м., у тому числі житловою площею 28,5 кв.м., укладений 27.03.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, сплачені позивачкою за звернення до суду з позовною заявою у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання через Київський районний суд міста Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Рева С. В.