Справа №477/1388/15-ц 18.04.2016 18.04.2016 18.04.2016
Провадження №22-ц/784/536/16
Справа № 477/1388/15 - ц
Провадження № 22 - ц/784/536/16 Головуючий у 1-й інстанції Семенова Л.М.
Категорія - 48 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

18 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2,

- відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2015 року, ухвалене за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя в частині спільних боргових зобов'язань,

встановила:

18 червня 2015 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати за ОСОБА_3 зобовязання за договорами позики від 20 листопада 2007 року та 10 жовтня 2008 року в розмірі 1/2 частини боргових зобовязань за кожним з договорів, а також стягнути 622 814 грн. 15 коп., що становить 1/2 частину спільних боргових зобовязань за цими договорами.

Позивач вказував, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 25 серпня 2007 року по 25 травня 2010 року.

Під час шлюбу, 20 листопада 2007 року ним, в інтересах подружжя, укладено договір позики з ОСОБА_6 на суму 45 000 дол. США (227 250 грн. за курсом НБУ на день отримання позики) зі строком повернення не пізніше 20 листопада 2011 року, що були позичені та використані для придбання автомобілю Toyota Land Cruiser 2007 року випуску за 277 750 грн. в інтересах сімї. 12 червня 2009 року цей автомобіль був обміняний на автомобіль марки ВМW 750 та зареєстрований на відповідача.

Крім цього, 10 жовтня 2008 року ним також в інтересах подружжя укладено договір позики з ОСОБА_7 на суму 150 000 дол. США (738 000 грн. за курсом НБУ на день отримання позики) зі строком повернення не пізніше 20 листопада 2011 року, які були позичені та використані для придбання 14 жовтня 2008 року двох квартир: 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1 - за 144 841 грн. та 1-кімнатної квартири АДРЕСА_2. в м. Миколаєві - за 114 102 грн., а також оплату за договором підряду № 17/10 від 17 жовтня 2008 року, укладеним з ТОВ «Тавріямонолітбуд» за ремонт квартир в сумі 439 707 грн.85 коп., повернення частини позики ОСОБА_8 в сумі 5000 дол. США (39 350 грн. за курсом НБУ).

-2-

Позивач зазначав, що в результаті розгляду справи судом про поділ спільного майна подружжя за позовом ОСОБА_3, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2014 року борги подружжя не були включені до предмету спору, тому на його думку, вимоги щодо поділу боргів подружжя можуть розглядатись окремо.

Посилаючись на те, що вищезазначені договори позики укладені ним в інтересах подружжя, одержані за цими договорами кошти використані на придбання майна, яке в подальшому стало предметом поділу майна подружжя, а сплата боргів здійснена ним самостійно, позивач, вважаючи, що у відповідача виник обовязок повернути йому половину спільних боргових зобовязань, просив про задоволення позову.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що вищевказане майно придбане за спільні з позивачем кошти, в тому числі на її особисті збереження. ОСОБА_5 мав необхідні кошти на придбання вищевказаного майна та потреб у позиці не мав.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2015 року, арифметичну помилку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 28 жовтня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 619 607 грн. 05 коп., що становить ? частину сплачених позивачем спільних зобовязань за договорами позики. Відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 зобовязань за договорами позики. Стягнуто на користь позивача 3 410 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5, посилаючись на безпідставність її доводів, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення ? частини сплачених позивачем спільних зобовязань за договорами позики, суд першої інстанції виходив з того, що договори позики укладені позивачем в інтересах подружжя, одержані за цими договорами кошти використані на придбання майна, яке в подальшому стало предметом поділу у справі за позовом відповідача про розподіл майна подружжя, сплата боргів відбулася позивачем самостійно, а тому дійшов висновку, що у відповідача виник обовязок повернути позивачу частину спільних боргових зобовязань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 зобовязань за договорами позики, районний суд виходив з того, що на час звернення позивача із цим позовом до суду, боргові зобовязання ним виплачені самостійно в повному обсязі та є припиненими в силу ОСОБА_2 50 ЦК України, а тому не вбачав підстав для задоволення цих вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

-3-

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2007 року по 25 травня 2010 року. Під час шлюбу ними придбано автомобіль Land Rover Range, 1995 року випуску, та автомобіль Toyota Land Cruiser 2007 року випуску, який в подальшому був обміняний на автомобіль ВМW 750, 2005 року випуску та дві: три- та однокімнатні квартири по пр. Корабелів, будинок 16. кв. № 17 та № 18 в м. Миколаєві.

Ще до розірвання шлюбу все це майно було продано. Так, 26 грудня 2009 року ОСОБА_9 продано автомобіль Land Rover Range і 28 лютого 2010 року ОСОБА_10 продано ВМW 750. Квартири продані 15 березня 2010 року.

Рішеннями Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2010 року та Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2011 року договори купівлі-продажу двох автомобілів, відповідно ВМW 750 і Land Rover Range, визнані недійсними. Рішення набрали законної сили, проте не були виконані, та в подальшому ОСОБА_11 і ОСОБА_10 передані у власність іншим особам (а.с.155-158, 200-201).

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2014 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 238 063 грн. 77 коп. - 1/2 частини грошей, отриманих ним за продаж квартир №№ 17 і 18 по пр. Корабелів 16 в м. Миколаєві, та половини вартості проданих автомобілів Land Rover Range,1995 року випуску, та ВМW 750, 2005 року випуску, а також 3 569 грн. судових витрат (а.с.200-201).

Обґрунтовуючи підставність позову, позивач посилався на те, що у відповідача виник обовязок повернути йому половину сплачених ним спільних боргових зобовязань за двома договорами позики, що укладенні ним в інтересах подружжя, оскільки одержані за ними кошти використанні для придбання автомобілю Toyota Land Cruiser 2007 року випуску, та двох квартир, які в подальшому стали предметом поділу майна подружжя, та не були враховані судом при поділі майна.

Згідно з ч.1 ст.61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї.

Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сімї, а на інші потреби, не створює обовязків для іншого подружжя. Вказана правова пропозиція викладена у постанові Верхового Суду України у справі № 6-55цс13 від 19 червня 2013 року, та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що за договором позики від 10 жовтня 2008 року позивач отримав у позику для придбання квартир № 17,18 по пр. Корабелів, 16 в м. Миколаєві від ОСОБА_7 150 000 доларів США (а.с. 39,80 ), а через 4 дні, тобто 14 жовтня 2008 року подружжям ОСОБА_3 придбано квартири № 17, 18 по

-4-

пр. Корабелів, 16 в м. Миколаєві, право власності на які було оформлене на ОСОБА_5 (а.с. 12-14, 42-48).

Відповідно до договорів купівлі-продажу, вартість квартир становила 144 841 грн. та 114 102 грн.

17 жовтня 2008 року ОСОБА_5 уклав договір підряду на виконання ремонтних робіт на суму 439 707 грн. 85 коп. у вищевказаних квартирах та 18 жовтня 2008 року сплатив грошові кошти (а.с. 54-93).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 07 грудня 2012 року, за вказаним договором позики стягнуто з позивача на користь ОСОБА_7 114 000 дол. США, що еквівалентно 910 860 грн. боргу, 1105,64 дол. США, що еквівалентно 8 834 грн. 09 коп. - три проценти річних, 3 219 грн. судового збору, всього 922 913 грн.09 коп. (а.с.8, 204-206). Відповідач ОСОБА_3, яка брала участь у цій справі як третя особа, надавала пояснення про необізнаність щодо існування вищевказаного договору позики, натомість рішення суду не оскаржувала.

Після розірвання шлюбу сторін, згідно оригіналу розписки від 16 грудня 2012 року ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_7 борг за цим договором позики в розмірі 922 913 грн. 09 коп. (а.с. 108).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладений договір позики, за яким позивач отримав 45 000 дол. США на придбання автомобіля «ОСОБА_12 Крузер» (а.с.32,33).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2012 року, яке набрало законної сили 28 квітня 2012 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 за вказаним договором позики борг в розмірі 319 520 грн. та судовий збір 3 195 грн. 20 коп. (а.с.9, 207-208).

В ході розгляду справи, судом першої інстанції оглянуто та досліджено документи, які подані сторонами у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, що перебувала в провадженні Корабельного районного суду м. Миколаєва (№ 141/6527/2012). В письмових поясненнях ОСОБА_5 вказував, що на запозичені 20 листопада 2007 року кошти в сумі 45 000 дол. США та власні кошти, а загалом за 55 000 дол. США ним 21 листопада 2007 року придбано автомобіль ОСОБА_12 Ленкрузер 4.7, 2007 р.в..

Згідно оригіналу розписки ОСОБА_8 від 03 лютого 2012 року останньому ОСОБА_5 повернуто суму позики розміром 322 715 грн. 20 коп. (а.с. 109).

На час ухвалення оскарженого рішення суду, дійсність договорів позики від 20 листопада 2007 року та 10 жовтня 2008 року ОСОБА_3 не оспорювала та не оскаржувала вищезазначені судові рішення про стягнення боргу за цими договорами і вони набрали законної сили.

Належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що вказані квартири та автомобіль придбані подружжям за інші спільні кошти, а не за позичкові кошти, ОСОБА_3 суду не надала, хоча це, згідно ст. 60 ЦПК України, є її обовязком.

Так, із пояснень ОСОБА_5.О. слідує, що вона під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, не працювала, але мала власні заощадження, проте їх розмір зазначити не змогла та не надала доказів джерела цих доходів.

Згідно довідки ДП «Укртехфлот» від 15 липня 2011 року № 58, середній заробіток ОСОБА_5 за період з серпня 2007 року по січень 2008 року становив 8 737 грн. 75 коп. (а.с.94). Іншого не доведено.

-5-

Отже, з наданих сторонами джерел та розміру доходів не можна стверджувати про достатність спільних коштів сторін для придбання вказаного вище майна подружжя.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що позивач вчинив підробку боргових розписок, а суддею ухвалено завідомо незаконне рішення про стягнення з позивача на користь позикодавців коштів за договорами позики, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджується належними доказами.

Саме по собі проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000026 за ч. 1 ст. 358 КК України, остаточне процесуальне рішення по якому не прийнято, не свідчить про встановлення факту підробки позивачем боргових розписок, та постановлення суддею завідомо незаконного рішення.

Як встановлено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2014 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 238 063 грн. 77 коп. - 1/2 частину грошей, отриманих ним за продаж вищезазначених квартир та автомобілів. Суд апеляційної інстанції зазначене майно визнав обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, судом установлено, що за кошти, одержані ОСОБА_5 за укладеними в період шлюбу договорами позики з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було придбано квартири № 17 і № 18 по пр. Корабелів, 16 в м. Миколаєві та автомобіль марки Toyota Land Cruiser 2007 року випуску, які за рішенням апеляційного суду визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що зазначені договори позики створили обовязки щодо повернення позики і для ОСОБА_3 та правильно стягнув з неї половину вартості погашеного ОСОБА_5 боргу на його користь в сумі 619 607 грн. 05 коп., що становить ? частину сплачених позивачем спільних боргових зобовязань за договорами позики.

Також, судом установлено, що на час звернення позивача із цим позовом до суду, боргові зобовязання ним виконані належним чином та є припиненими в силу ОСОБА_2 50 ЦК України, а тому дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 зобовязань за договорами позики.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції проігнорував вимоги закону щодо застосування позовної давності про яку вона неодноразово заявляла, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що після припинення шлюбних відносин сторони суперечливо ділили вищевказане майно, в тому числі ОСОБА_3 порушувались домовленості із ОСОБА_3 щодо порядку розподілу цього майна, відкликались заяви на продаж, на відсутність претензій матеріального характеру, тощо (а.с.49-50). Після цього, поділ майна подружжя проведено в судовому порядку 25 грудня 2014 року, без врахування грошових боргів подружжя на чому наполягав позивач. Тому, на думку колегії суддів, дізнавшись про таке рішення суду, позивач звернувшись з даним позовом у червні 2015 року, не пропустив позовну давність, що встановлена ч. 2 ст. 72 СК України.

-6-

Доводи ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції не врахував те, що від продажу квартир та автомобіля позивач погасив борги за договорами позики та половина з цих сум повинна бути відрахована, є необґрунтованими, оскільки як встановлено в порядку поділу майна подружжя з ОСОБА_5 на її користь була стягнута ? частина грошей отриманих позивачем від продажу цього майна.

За такого, апеляційна скарга не містить доводів, які спростовували б правильність висновків суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням положень матеріального права і вимог процесуального права, то колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню з позивача понесені відповідачем судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2015 року, арифметичну помилку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 28 жовтня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_13