Провадження № 2/369/344/16
РІШЕННЯ

Іменем України

12.04.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Кондратенко М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства дорожнього зв»язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв»язок» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, заборгованості по авансовим звітам, компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державного підприємства дорожнього зв»язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв»язок» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, заборгованості по авансовим звітам, компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вона працювала на Державному підприємстві «Укрдорзв»язок» з 11 грудня 2013 року по 24 червня 2014 року. В червні 2014 року вона подала заяву про звільнення з 24 червня 2014 року, і також вона подала заяву, в якій просила виплатити їй належні кошти при звільненні не пізніше 24 червня 2014 року.

24 червня 2014 року її було звільнено з роботи у зв»язку з поданою заявою та видано трудову книжку, але заробітну плату не було виплачено та не надано довідку про стан заборгованості на день звільнення. Станом на день подання до суду даної позовної заяви заборгованість по заробітній платі складає 5133 грн. 84 коп.. Крім того, під час роботи на ДП «Укрдорзв»язок» виникла також заборгованість за авансовими звітами на загальну суму 1946 грн. 34 коп.. Станом на час подання позову заборгованість відповідача відносно неї становить 7080 грн. 18 коп.. 10 вересня 2014 року і 30 квітня 2015 року вона повторно зверталась до ДП «Укрдорзв»язок» з претензією-вимогою, в якій просила відповідача виплатити їй заробітну плату та інші кошти, виплатити середній заробіток за час затримки виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і просила відповідача надати їй довідки про нараховану і невиплачену їй заробітну плату станом на 24 червня 2014 року, 10 вересня 2014 року та станом на 30 квітня 2015 року. Станом на час подання позовної заяви до суду вона від відповідача так і не отримала ні відповіді на її претензії-вимоги, ні довідок про стан заборгованості станом на 24 червня 2014 року, 10 вересня 2014 року та станом на 30 квітня 2015 року, ні задоволення своїх позовних вимог стосовно виплати їй заборгованості по заробітній платі, заборгованості по авансовим звітам, виплати середнього заробітку за час затримки виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Позивач ОСОБА_1 зазначала, що в неї існують всі підстави для звернення до суду для примусового стягнення з відповідача заборгованості їй по виплаті заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за затримку виплати заробітної плати, заборгованості по авансовим звітам, та зобов»язання останнього в судовому порядку надання їй довідок про нараховану та невиплачену їй заробітну плату станом на 30 вересня 2015 року.

Позивач ОСОБА_1 М,В. також вважала, що крім невиплаченої заробітної плати в сумі 5133 грн. 84 коп. та заборгованості по авансовим звітам в сумі 1946 грн. 34 коп., відповідач повинен їй виплатити середній заробіток за весь період затримки з 24 червня 2014 року по 30 вересня 2015 року, а також компенсації за затримку виплати заробітної плати.

Моральна шкода, завдана їй незаконними діями відповідача, полягає у моральних стражданнях, втратою нормальних життєвих зв»язків між нею та її знайомими і рідними. У зв»язку з чим вона стала роздратованою, постійно нервувала, у неї порушився сон і вона стала часто хворіти, морально страждала в зв»язку з неможливістю матеріально забезпечити свою сім»ю. Сума моральної шкоди, завданої їй, і яка повинна підлягати стягненню з відповідача, становить 10 000 грн..

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з Державного підприємства дорожнього зв»язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв»язок» на її користь 5133,84 грн. нарахованої, але невиплаченої заробітної плати при звільненні, 1946,34 грн. заборгованості по авансовим звітам, 42 742,81 грн. середнього заробітку за період затримки виплати коштів при розрахунку (період затримки з 24 червня 2014 року по 30 вересня 2015 року), 2968,22 грн. компенсації за затримку виплати заробітної плати, 10 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також зобов»язати ОСОБА_2 підприємство дорожнього в»язку, інформаційного забезпечення та автоматики «»Укрдорзв»язок» надати їй довідки про нараховану та невиплачену їй заробітну плату станом на 30 вересня 2015 року.

У судовому засіданні 18 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 і в послідуючому представник позивача позов підтримали і просили його задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав і заперечував проти його задоволення.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом № 42-к про припинення трудового договору Державного підприємства дорожнього зв»язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв»язок» від 24 червня 2014 року звільнено з 24 червня 2014 року ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_1 від 11 червня 2014 року і виплатити грошову компенсацію за 16 к.д. невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 11 грудня 2013 року по 24 червня 2014 року.

До поданої позовної заяви позивач ОСОБА_1 додала копію претензії-вимоги до Державного підприємства дорожнього зв»язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв»язок», в якій просила відповідача надати довідки про нараховану та невиплачену їй заробітну плату станом на 24 червня 2014 року, на 01 липня 2014 року та на дату отримання даної претензії-вимоги. Довідки позивач ОСОБА_1 просила надіслати відповідача в 10-денний термін з дати отримання даної претензії-вимоги на її поштову адресу, і також просила виплатити їй нараховану та невиплачену заробітну плату, виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно наданої представником відповідача Державного підприємства дорожнього зв»язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв»язок» довідки про доходи № 36 від 10 листопада 2015 року ОСОБА_1 дійсно працювала в Державному підприємстві «Укрдорзв»язок» і заборгованість по заробітній платі станом на 10 листопада 2015 року становить 0,00 грн..

В судовому засіданні 18 січня 2016 року позивачу ОСОБА_1 судом було роз»яснено її права, в тому числі і право подавати докази, заявляти клопотання. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 доказів в обгрунтування заявлених вимог суду не надавала і не заявляла ніяких клопотань.

27 січня 2016 року судом було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення доказів.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2016 року скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції, з тих підстав, що судом першої інстанції не було взято до уваги вимоги ст. ст. 131, 133 ЦПК України і не надано оцінки несвоєчасності подання клопотання про забезпечення доказів, а відтак, і підставності його задоволення. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні 18 січня 2016 року судом було ухвалено закінчити з»ясування обставин справи та перевірку їх доказами та про перехід до судових дебатів, оголошено перерву до 25 січня 2016 року, а потім до 27 січня 2016 року, але ухвала про забезпечення доказів була постановлена в судовому засіданні 27 січня 2016 року.

Ухвалою суду від 12 квітня 2016 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення доказів було відмовлено з тих підстав, що звертаючись до суду з клопотанням про забезпечення доказів, представник позивача лише зазначив, що відповідач ОСОБА_2 підприємство дорожнього зв»язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв»язок» добровільно не надав позивачу довідку про заборгованість у виплаті заробітної плати та довідку про заборгованість у виплаті інших коштів, а відповідно до наданої довідки № 36 від 10 листопада 2015 року незрозуміло за який саме період позивач мав заробітну плату в 0 грн.. На усні звернення ОСОБА_1 до адміністрації відповідача про видачу довідки про заборгованість відповідач не здійснив будь-яких дій та довідку про заборгованість по виплаті заробітної плати не видав. Враховуючи викладене та на підставі вимог ст. ст. 27, 38, 66, 64 ЦПК України представник позивача просив витребувати необхідні докази по справі. Однак, всупереч вимогам ст. 134 ЦПК України представник позивача, звертаючись до суду з вказаним клопотанням про забезпечення доказів, не зазначив суду про обставини, які б свідчили про те, що подання вказаних доказів є неможливим і ускладненим, а також не вказав на обставини, що можуть бути підтверджені цими доказами. Також слід зазначити, що звертаючись із клопотанням про забезпечення доказів, представник позивача ОСОБА_1 не врахував, що вказане клопотання було заявлено після того, як суд закінчив з»ясування обставин справи та перевірки їх доказами і в переході до судових дебатів оголосив перерву. За таких обставин суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що клопотання представника позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов»язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов»язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи та давши оцінку зібраним у справі доказам, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства дорожнього зв»язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв»язок» не підлягають задоволенню, оскільки позивачем ОСОБА_1 і представником позивача не доведено в судових засіданнях та не надано суду належних і допустимих доказів в їх обгрунтування.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись вимогами ст. ст. 3, 10, 27, 60, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства дорожнього зв»язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв»язок» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, заборгованості по авансовим звітам, компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.