Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 335/6077/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.Ю.
Провадження № 22-ц/778/2000/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК»

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2016 року по справі

за позовом Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про звернення стягнення на заставлене майно,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року ПАТ «КРЕДОБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про звернення стягнення на заставлене майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 03 листопада 2014 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №4686.08.05.2293, за умовами якого розмір кредиту станом на момент укладення договору складав 211851,00 грн., дата остаточного повернення кредиту до 01 листопада 2017 року.

Відповідно до п.п.2.2. кредитного договору кредитні кошти надавалися ОСОБА_4 для повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER 2,0 дата випуску 2014, № кузова JMBXTGF2WEZ000155, укладеного між нею та ТОВ «НІКО-ЗАПОРІЖЖЯ».

В забезпечення виконання зобов'язання між банком та ОСОБА_4 було укладено договір застави від 03.11.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованим в реєстрі за № 2496.

ОСОБА_4 належним чином не виконувала зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 03.04.2015 року складає 232022,12 грн., у звязку з чим банк звернувся із зазначеним позовом про звернення стягнення на предмет застави шляхом реалізації заставного майна, а саме продажу заставного майна банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою.

На день подання позову ОСОБА_4 без згоди банку, в порушення п.4.1.3., 4.1.4. договору застави, було відчужено автомобіль на користь ОСОБА_3, відповідача по справі.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу», застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених у законі, майно або майнові права, до складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

На підставі зазначеного просило звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER 2,0, дата випуску 2014, № кузова JMBXTGF2WEZ000155, належний ОСОБА_3 шляхом продажу автомобіля банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, за рахунок чого задовольнити вимоги ПАТ «КРЕДОБАНК» за кредитним договором № 4686.08.05.2293 від 03 листопада 2014 року у загальній сумі 211851,00 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 3530,85 грн. стягнути з відповідача на користь банку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ПАТ «КРЕДОБАНК».

В апеляційній скарзі ПАТ «КРЕДОБАНК», посилаючись на невідповідність матеріалам справи висновку суду про відсутність доказів направлення повідомлень про порушення забезпеченого обтяження, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норми ч.6 ст. 154 ЦПК України, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER 2,0, дата випуску 2014, № кузова JMBXTGF2WEZ000155, належний ОСОБА_3 шляхом продажу автомобіля банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, за рахунок чого задовольнити вимоги ПАТ «КРЕДОБАНК» за кредитним договором № 4686.08.05.2293 від 03 листопада 2014 року у загальній сумі 211851,00 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.4 ст.309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави суд обґрунтував тим, що автомобіль марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER 2,0, дата випуску 2014, № кузова JMBXTGF2WEZ000155, який належав ОСОБА_6, ОСОБА_3О набула правомірно, за відплатним договором, право власності на автомобіль зареєстровано на ОСОБА_3, вона є добросовісним набувачем і якщо допустити звернення стягнення на автомобіль, то будуть порушені її конституційні права.

Проте з наведеними судом мотивами відмови у позові погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи ( ст.64 ЦПК України)

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу (належно засвідчену у встановленому порядку), суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Незасвідчені у встановленому порядку ксерокопії документів в розумінні процесуального закону не являються допустимими письмовими доказами.

Обставини щодо відчуження заставленого автомобіля ОСОБА_7 та оформлення наступних договорів купівлі-продажу автомобіля взагалі судом повно та всебічно не перевірялися, належні та допустимі докази з цього питання в матеріалах справи відсутні, висновки про належність спірного автомобіля ОСОБА_6 та про придбання у нього автомобіля ОСОБА_3 на законних підставах ґрунтується на виготовленому на ксероксі свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, що в силу вищевикладених вимог закону є недопустимим ( а.с.77).

Застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України).

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

За змістом ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених ст. ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 26 ЦПК України особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві (ст. 30 ЦПК України).

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Відповідно до ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Згідно з роз'ясненнями, даними у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (пункт 4 частини першої статті 311, пункт 4 частини першої статті 338 ЦПК).

Із матеріалів справи вбачається, що 03 листопада 2014 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №4686.08.05.2293, за умовами якого банк видав кредит в сумі 211851,00 грн. під 19,99 % річних зі строком повернення до 01 листопада 2017 року на придбання автомобіля марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER 2,0, дата випуску 2014, № кузова JMBXTGF2WEZ000155.

Відповідно до договору застави від 03.11.2014 року для забезпечення виконання кредитних зобовязань даний автомобіль ОСОБА_4 передала банку у заставу ( а.с.19-22,23). ОСОБА_3 укладення договору застави відомості про обтяження спірного автомобіля були внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна ( а.с.24).

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до із ч. 1 ст. 589 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Банк, заявивши позов до ОСОБА_3О, як до особи, до якої перейшов предмет застави (автомобіль) у власність від заставодавця без згоди банку, обґрунтовував право на звернення стягнення на автомобіль тим, що позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, допустив заборгованість в сумі 232022 грн. (не зазначаючи з чого конкретно заборгованість складається), у зв'язку із чим банк має право задовольнити ці вимоги за рахунок заставленого майна.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про заставу», ч. 1 ст. 589, ч.2 ст. 590 ЦК України право звернення стягнення на заставне майно виникає у банку в разі доведеності боргу ОСОБА_4 перед банком внаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, в забезпечення зобов'язань за яким укладено договір застави між банком та ОСОБА_4

Отже, фактично спір випливає із боргових зобовязань ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором та її зобовязань за договором застави.

Між тим, ПАТ «КРЕДОБАНК» позов до ОСОБА_4 не пред'являв, вона мала процесуальний статус третьої особи, в той час, як позовні вимоги про звернення стягнення на заставне майно безпосередньо стосуються прав та обов'язків боржника за кредитним договором та заставодавця, який за твердженням банку здійснив відчуження автомобіля, який перебуває під обтяженням заставою, без згоди банку як заставодержателя.

Наявність позовних вимог лише до ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставлене майно з підстав невиконання боргових зобовязань ОСОБА_4 та порушення умов договору застави і положень ч.2 ст.586 ЦК України щодо заборони відчужувати предмет застави без згоди заставодержателя, не дозволяє вирішити спір по суті та робити висновки щодо прав та обовязків як ОСОБА_4, так і ОСОБА_3

В зв'язку із зазначеним, передчасним є висновок суду, що ОСОБА_3 правомірно набула право власності на автомобіль, є добросовісним набувачем та неможливість звернення стягнення на заставлений автомобіль.

У відповідності зі ст.ст.11,303 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд; під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ураховуючи, що даний позов не може бути задоволений і суд ухвалив рішення про його відмову, рішення на підставі п.4 ст.309 ЦПК України підлягає зміні в частині правого обґрунтування підстав відмови у позові, що не позбавляє позивача можливості подати такий же позов до належних відповідачів.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2016 року змінити в частині правого обґрунтування підстав відмови у позові.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: