Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Баранов В.І. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 2-4877/07
03 березня 2016 року Справа № 22ц/778/1263/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бєлка В.Ю., судді: Бондар М.С., Онищенко Е.А.

секретар - Книш С.В.

при участі: прокурора адвоката -

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09.10.2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання прав власності на самовільно збудоване нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2007 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання права власності на самочинне будівництво, посилаючись на те, що на праві власності їй належить 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці та яка знаходиться у спільному користуванні з іншими співвласниками. Без належного дозволу на згаданій земельній ділянці вона добудувала житлову споруду, літню кухню та літню кухню-сарай-уборну. Оскільки має бажання зареєструвати за собою право власності на зазначену будівлю то на підставах ч.2 ст.376 ЦК просила позов задовольнити.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09.10.2007 року заявлені вимоги задоволені.

В апеляційній скарзі зацікавлена особа ОСОБА_1 прохав, скасувати судове рішення, посилаючись на його необґрунтованість і незаконність.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення в зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Як видно із матеріалів справи позивач є власником 1/4 частки

житлового будинку АДРЕСА_1.

Співвласниками зазначеного нерухомого майна на час вирішення спору у суді були: ОСОБА_3 - 1/4 частки та ОСОБА_4 - 1/2 частки (а.с.5).

Будинок розташований на земельній ділянці площею 364 кв.м, яка надана за рішенням Мелітопольської міської ради від 21.02.1953 року для індивідуального будівництва та знаходиться у спільному користуванні всіх співвласників житлового будинку.

27 грудня 2014 року ОСОБА_1 за договором дарування набув право власності його на 1/2 частку (а.с.33).

Обстоюючи свою позицію у апеляційній скарзі заявник застережував на тому, що визнання права власності за заявленими вимогами позивача суперечить чинному законодавству та приводить до збільшення частки заявника у спільній власності чи порушуються його майнові права.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що ОСОБА_2, як співкористувач земельної ділянки, має право зводити на ній будівлі споруди та набуває на них право власності.

З такими висновками суду не можна погодитися, оскільки ним неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

1. Відповідно до ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами, законами "Про регулювання містобудівної діяльності", "Про Генеральну схему планування території України", "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", "Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду", "Про землеустрій", іншими нормативно-правовими актами (ст.3 закону "Про регулювання містобудівної діяльності").

Поняття "будівництво" включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (ч.3 ст.10 закону "Про регулювання містобудівної діяльності", ст.4 закону "Про архітектурну діяльність").

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч.1 ст.376 ЦК, поняття "самочинне будівництво" визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, зокрема, якщо: 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту.

За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.376 ЦК, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

За змістом ч.2 ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності до ст.ст.5,18 Закону України "Про основи містобудування" будівництво нерухомого майна повинно вестись згідно із затвердженим у встановленому порядку проектом, закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 30-1 Закону України "Про планування і забудову територій" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, як визначено частиною другою пункту першого Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої у установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Згідно з пунктом 29 зазначеного Порядку датою введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію цього об'єкта органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив комісію.

Частина третя статті 18 Закону України "Про основи містобудування" забороняє експлуатацію об'єктів, не прийнятих в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, то державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

На порушення вищезазначених вимог законодавства, ОСОБА_2 зазначений акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію спірних об'єктів органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, суду не надала. До компетентного органу про прийняття забудови до експлуатації не зверталася, а мала лише висновок про можливість оформлення самочинного будівництва за наявності згоди решти зацікавлених осіб (а.с.12).

У статті 10 Закону України "Про архітектурну діяльність" йдеться, що державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція та її територіальні органи.

У разі пред'явлення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості до неналежного відповідача (наприклад, до бюро технічної інвентаризації чи лише до певної фізичної особи) суд залежно від предмета позову та обставин справи у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК, має вирішити питання про його заміну на належного відповідача або із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК, залучає відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, також відповідно до частини третьої статті 45 ЦПК залучає до участі у справі відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень.

Судом достеменно встановлено, що співвласники житлового будинку та користувачі земельною ділянкою до суду не залучались.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

На порушення вимог ст.35,36 ЦПК суд першої інстанції не обговорив питання про притягнення до участі у розгляді справи співвласників житлового будинку, Державну архітектурно-будівельну інспекцію чи її територіальні органи, хоча вирішував питання, які відносяться до виключної компетенції останнього та можуть впливати на інтереси інших осіб.

Апеляційний суд не має права залучати таку особу до участі у справі на стадії апеляційного провадження, оскільки не є судом першої інстанції.

2. Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186,381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку).

У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу.

Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Окрім того, суд наголошує, що позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, співкористувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього.

Матеріали справи свідчать, що згода всіх співвласників нерухомого майна та співкористувачів земельної ділянки відсутня (а.с.15).

За таких обставин рішення суду про визнання за позивачем права власності на самочинно збудовані споруди не можна визнати таким, що відповідає вимогам ст.213 ЦПК, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені заявлених вимог.

Керуючись ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09.10.2007 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні заявленого у справі позову відмовити.

Рішення судової колегії може бути оскаржене безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: