Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/1664/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_1
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, також в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_9, третя особа Правобережне ТВ МПК «Основаніє» до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом, у якому просять визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Зазначивши, що через реєстрацію і не проживання відповідача у вказаному жилому приміщенні позивачі несуть додаткові витрати на утримання житла. Після розірвання шлюбу у 2005 році мі» відповідачем та ОСОБА_6, відповідач виїхав з квартири на інше постійне місце мешкання. При виїзді з квартири відповідач вивіз усі свої особисті речі. У квартирі не має особистих, побутових речей, меблів відповідача. Відповідач не несе ніяких витрат та не виконує ніяких робіт по квартирі. Таким чином відповідач постійно не мешкає у квартирі більше 10-ти років без поважних причин Точне місце знаходження відповідача позивачам не відомо.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано втратившим право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_5, на користь ОСОБА_6, судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач втратив право користування жилою площею на підставі ст. 71 ЖК України, оскільки у добровільному порядку залишив спірну квартиру, тривалий час понад терміни, встановлені ст. 71 ЖК України, у ній не проживав.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції установлено, що саме відповідачу ОСОБА_5 була надана квартира АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_5 в період шлюбу разом з дітьми позивачами у справі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживали разом у вказаній квартирі і були в ній зареєстровані.

Як пояснила колегії суддів представник позивачки ОСОБА_6, в результаті виникнення неприязних стосунків між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_5 шлюб між ними було розірвано в 2005 році.

Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського РУЮ м. Запоріжжя зареєстровано вказане розірвання шлюбу 20 грудня 2005 року (а.с. 4 зворот).

Дана квартира належить до комунальної власності.

Положеннями ст. 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи позов позивачі посилались на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2005 року без поважних причин, понад установлений ст. 71 УРСР України термін, а тому є таким, що втратив право на користування жилим приміщенням квартири.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Усупереч вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України висновки суду не ґрунтуються на достатніх допустимих доказах.

Суд першої інстанції визнав установленими ті обставини, які не підтверджені належними доказами.

Відповідно до наявного у матеріалах справи акта від 15 жовтня 2015 року, затвердженого не керівником МПК «Основаніє» а начальником центру обслуговування абонентів МПК «Основаніє», ОСОБА_5 з вересня 2005 року не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте в даному акті не наведено причин його не проживання (а.с. 9).

Допитані судом першої інстанції свідки підтвердивши факт не проживання відповідача за вказаною адресою однак не дали суду беззаперечних свідчень причин непроживання останнього.

Окрім цього, сам факт не проживання у вказаний період не оспорює і відповідач у справі.

Наявність неприязних стосунків, які унеможливлюють спільне проживання відповідача з позивачкою ОСОБА_6 останньою фактично не спростовано, а навпаки її представник колегії суддів пояснила, як вже зазначено, що такі неприязні стосунки між колишнім подружжям виникли ще до розірвання шлюбу. Представник ОСОБА_6 також вказала, що неприязні стосунки вилились в те, що відповідач в вересні 2005 року побив ОСОБА_6, яка вимушена була звернутись до експерта, що підтверджується відповідним висновком лікаря-спеціаліста №1830 від 3 жовтня 2005 року (а.с. 40).

В свою чергу сам відповідач ОСОБА_5 послався на те, що його при намірі зайти в спірну квартиру для проживання побив його ж син з своїми друзями в червні 2009 року, що підтверджується висновком лікаря-спеціаліста №1114/с від 6 липня 2009 року (а.с. 66-67).

Вказане, як і поведінка сторони позивачів і відповідача в судовому засіданні в апеляційній інстанції, яка полягала у сперечаннях на обвинуваченнях один-одного вказує на те, що причиною не проживання відповідача у спірній двокімнатній квартирі разом з колишньою дружиною та з повнолітніми двома дітьми та онукою є сталі неприязні стосунки, що унеможливлюють їх спільне проживання в одному помешканні.

Ця причина не проживання є поважною і не позбавляє відповідача права користування житлом, яке він свого часу отримав у користування, оскільки іншого житла відповідач у власності ні у користуванні не має, свого інтересу до спірного житла не втрачав бо є там зареєстрованим. Окрім цього поставлений на облік в медичній установі за спірною адресою як інвалід ІІІ групи безстроково, якому виділяється інсулін (а.с. 68). Відповідач при цьому послався на те, що зняття його з реєстрації позбавить можливості отримувати вказаний препарат без якого фін не може існувати.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідачі ОСОБА_5 набув право користування жилим приміщенням в установленому законом порядку, а тому слід виходити з того, що він на законних підставах має право користування цим жилим приміщенням і відповідно до зазначених правових норм має обґрунтовану презумпцію своїх прав.

А відтак позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідача на користування житлом, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Відповідно до ст.10 ЦПК України розгляд і вирішення справ в порядку цивільного судочинства здійснюється на засадах змагальності та свободи сторін у наданні доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення.

Вищевикладене свідчить про те, що доводи позивачів про відсутність відповідача у спірному жилому приміщенні понад шести місяців без поважних причин не підтверджені безспірними доказами, які позивачі повинні були надати відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, а тому відсутні передбачені ст. 71 ЖК України підстави для задоволення позову.

У відповідності до положень ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

ЄУН 334/10333/15 Головуючий у 1-й інстанції Добрєв М.В.

Провадження №22ц/778/1664/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_1
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, також в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_9, третя особа Правобережне ТВ МПК «Основаніє» до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом, у якому просять визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Зазначивши, що через реєстрацію і не проживання відповідача у вказаному жилому приміщенні позивачі несуть додаткові витрати на утримання житла. Після розірвання шлюбу у 2005 році мі» відповідачем та ОСОБА_6, відповідач виїхав з квартири на інше постійне місце мешкання. При виїзді з квартири відповідач вивіз усі свої особисті речі. У квартирі не має особистих, побутових речей, меблів відповідача. Відповідач не несе ніяких витрат та не виконує ніяких робіт по квартирі. Таким чином відповідач постійно не мешкає у квартирі більше 10-ти років без поважних причин Точне місце знаходження відповідача позивачам не відомо.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано втратившим право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_5, на користь ОСОБА_6, судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач втратив право користування жилою площею на підставі ст. 71 ЖК України, оскільки у добровільному порядку залишив спірну квартиру, тривалий час понад терміни, встановлені ст. 71 ЖК України, у ній не проживав.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції установлено, що саме відповідачу ОСОБА_5 була надана квартира АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_5 в період шлюбу разом з дітьми позивачами у справі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживали разом у вказаній квартирі і були в ній зареєстровані.

Як пояснила колегії суддів представник позивачки ОСОБА_6, в результаті виникнення неприязних стосунків між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_5 шлюб між ними було розірвано в 2005 році.

Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського РУЮ м. Запоріжжя зареєстровано вказане розірвання шлюбу 20 грудня 2005 року (а.с. 4 зворот).

Дана квартира належить до комунальної власності.

Положеннями ст. 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи позов позивачі посилались на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2005 року без поважних причин, понад установлений ст. 71 УРСР України термін, а тому є таким, що втратив право на користування жилим приміщенням квартири.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Усупереч вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України висновки суду не ґрунтуються на достатніх допустимих доказах.

Суд першої інстанції визнав установленими ті обставини, які не підтверджені належними доказами.

Відповідно до наявного у матеріалах справи акта від 15 жовтня 2015 року, затвердженого не керівником МПК «Основаніє» а начальником центру обслуговування абонентів МПК «Основаніє», ОСОБА_5 з вересня 2005 року не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте в даному акті не наведено причин його не проживання (а.с. 9).

Допитані судом першої інстанції свідки підтвердивши факт не проживання відповідача за вказаною адресою однак не дали суду беззаперечних свідчень причин непроживання останнього.

Окрім цього, сам факт не проживання у вказаний період не оспорює і відповідач у справі.

Наявність неприязних стосунків, які унеможливлюють спільне проживання відповідача з позивачкою ОСОБА_6 останньою фактично не спростовано, а навпаки її представник колегії суддів пояснила, як вже зазначено, що такі неприязні стосунки між колишнім подружжям виникли ще до розірвання шлюбу. Представник ОСОБА_6 також вказала, що неприязні стосунки вилились в те, що відповідач в вересні 2005 року побив ОСОБА_6, яка вимушена була звернутись до експерта, що підтверджується відповідним висновком лікаря-спеціаліста №1830 від 3 жовтня 2005 року (а.с. 40).

В свою чергу сам відповідач ОСОБА_5 послався на те, що його при намірі зайти в спірну квартиру для проживання побив його ж син з своїми друзями в червні 2009 року, що підтверджується висновком лікаря-спеціаліста №1114/с від 6 липня 2009 року (а.с. 66-67).

Вказане, як і поведінка сторони позивачів і відповідача в судовому засіданні в апеляційній інстанції, яка полягала у сперечаннях на обвинуваченнях один-одного вказує на те, що причиною не проживання відповідача у спірній двокімнатній квартирі разом з колишньою дружиною та з повнолітніми двома дітьми та онукою є сталі неприязні стосунки, що унеможливлюють їх спільне проживання в одному помешканні.

Ця причина не проживання є поважною і не позбавляє відповідача права користування житлом, яке він свого часу отримав у користування, оскільки іншого житла відповідач у власності ні у користуванні не має, свого інтересу до спірного житла не втрачав бо є там зареєстрованим. Окрім цього поставлений на облік в медичній установі за спірною адресою як інвалід ІІІ групи безстроково, якому виділяється інсулін (а.с. 68). Відповідач при цьому послався на те, що зняття його з реєстрації позбавить можливості отримувати вказаний препарат без якого фін не може існувати.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідачі ОСОБА_5 набув право користування жилим приміщенням в установленому законом порядку, а тому слід виходити з того, що він на законних підставах має право користування цим жилим приміщенням і відповідно до зазначених правових норм має обґрунтовану презумпцію своїх прав.

А відтак позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідача на користування житлом, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Відповідно до ст.10 ЦПК України розгляд і вирішення справ в порядку цивільного судочинства здійснюється на засадах змагальності та свободи сторін у наданні доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення.

Вищевикладене свідчить про те, що доводи позивачів про відсутність відповідача у спірному жилому приміщенні понад шести місяців без поважних причин не підтверджені безспірними доказами, які позивачі повинні були надати відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, а тому відсутні передбачені ст. 71 ЖК України підстави для задоволення позову.

У відповідності до положень ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: