Справа № 729/158/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

07 квітня 2016 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі :

головуючої судді Булиги Н.О.

з участю секретаря Савости К.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАТАША-АГРО» про розірвання договору оренди земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАТАША-АГРО»» про розірвання договору оренди земельної ділянки, мотивуючи його тим, що після смерті ОСОБА_3 17.03.2015 року він отримав у спадщину та став власником земельної ділянки площею 3,3076 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новобиківської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області. За життя ОСОБА_3 13 липня 2010 року уклала договір оренди зазначеної земельної ділянки з ТОВ «НАТАША-АГРО» строком на 10 роківзі сплатою орендної плати в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки землі, що становить 1695,76 гивень. Позивач зазначає, що ОСОБА_3 договір оренди не підписувала. Позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору оренди, але йому листом було відмовлено в цьому.Крім того, як підставою для розірвання договору оренди землі від 13.07.2010 року позивач зазначає використання земельної ділянки відповідачем без розроблення та затвердження проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і передбачає заходи з охорони земель. Позивач вважає, що це є порушенням приписів ст.22 ч.4 Земельного кодексу України та істотним порушенням умов договору оренди, що призведе до різкого зниження родючості ґрунтів орендованої земельної ділянки. Також позивач зазначає, що його не влаштовує занижений розмір орендної плати. Тому просить розірвати договір оренди земельної ділянки від 13 липня 2010 року з викладених підстав.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з викладених у ньому підстав та просили його задовольнити. Позивач в судовому засіданні просив суд зобов»язати представника відповідача явкою до суду та вдруге просив відкласти розгляд справи в зв»язку з вирішенням питання про можливість укладення мирової угоди та надання додаткових доказів. Проте, оскільки нормами чинного Цивільного процесуального кодексу не передбачено вчинення судом дій щодо зобов»язання явки до суду однієї із сторін (статтею 169 ЦПК України закріплено лише як підставу для відкладення розгляду справи, виклик сторони для дачі особистих пояснень, якщо суд визнає це за потрібне), а представник відповідача, скориставшись своїм правом передбаченим ч.2 ст.158 ЦПК України, подав заяву про розгляд справи без участі представника відповідача та надав письмове заперечення на позов, справу було розглянуто без участі сторони відповідача. Крім того, в судовому засіданні позивач не зміг надати конкретних пояснень щодо того, які перешкоди чи складнощі він мав з часу звернення з позовом до суду (15.02.2016 року) для отримання якихось додаткових доказів, ніж ті, що надані ним під час судового розгляду, і які докази він вважає за необхідне здобути, та не звертався до суду з клопотанням в порядку ст.133 ЦПК України для зебезпечення доказів, тому суд, вбачаючи в його діях зловживання своїми правами та затягування судового розгляду справи, розглянув справу на підставі доказів наданих позивачем.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився подав заяву про розгляд справи без його участі та надав письмове заперечення на позов, в якому зазначив, що на час звернення позивача до суду норма ч.4 ст.22 ЗК України, на яку посилається позивач як на підтвердження своїх позовних вимог, втратила чинність та була виключена на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу» від 12.02.2015 року. Крім того, позивачем лише робиться припущення про те, що наслідком бездіяльності відповідача буде різке зниження родючості грунтів орендованої земельної ділянки, без надання належних та допустимих на підтвердження цього доказів. Просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши позивача та його представника, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, між ОСОБА_3 та ТОВ «НАТАША-АГРО» було укладено договір оренди земельної ділянки від 13.07.2010 року, площею 3,3076 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новобиківської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області.Договір зареєстрований у Бобровицькому районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру». Договір недійсним судом не визнавався.

ОСОБА_1 є спадкоємцем зазначеної земельної ділянки після смерті ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10.11.2015 року.

Статтею 1 Закону України Про оренду землі (далі Закону), оренда землі визначається як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Зі змісту ст. 13 вказаного Закону вбачається, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Отже, основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі, при цьому він не наділений правом втручатися у господарську діяльність орендаря.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Статтею 24 вказаного Закону визначено права та обов'язки орендодавця: орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються;своєчасного внесення орендної плати. Статтею 25 на орендаря покладено обов'язки приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п'ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу державної податкової служби.

Згідно ч.4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Статтею 23 Закону передбачено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Як встановлено, ОСОБА_1 щодо зміни умов договору в частині розміру орендної плати до суду не звертався, а його незгода з розміром орендної плати не є підставою встановленою Законом для розірвання договору оренди землі.

Відповідно до приписів ст. 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Із матеріалів справи вбачається, що договір оренди земельної ділянки укладений у письмовій формі, він пройшов відповідну державну реєстрацію, орендодавець мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Посилання представника позивача як на підставу розірвання договору оренди земельної ділянки від 13.07.2010 року, який було укладено між ОСОБА_3 та ТОВ «Наташа Агро», непідписання договору орендодавцем, не може бути взято судом до уваги, оскільки таке є підставою для визнання договору оренди землі недійсним, а не його розірвання.

Відповідно до ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Зокрема, суд має встановити, чи дійсно порушуються права позивача, а також з'ясувати, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як підставою розірвання договору оренди позивач вказує свої сумніви у додержанні відповідачем екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, зазначає про порушення вимог ч.4 ст. 22 Земельного кодексу України, оскільки відповідачем використовується земельна ділянка без відповідно розробленого та затвердженого у встановленому законом порядку проекту землеустрою.

Відповідно до п.4.5 Договору оренди від 13.07.2010 року, передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення технічної документації із землеустрою (проекту відведення земельної ділянки). Статтею 25 Закону України «Про оренду землі», не встановлено обов»язку орендаря виготовити проект землеустрою. Тобто, його відсутність не передбачена як підстава для розірвання договору оренди.

Стаття 24 Закону України «Про оренду землі» дає право орендодавцю вимагати від орендаря дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів.

В судовому засіданні не було подано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач по справі не дотримався та не забезпечує збереження родючості ґрунтів в ході користування земельною ділянкою позивачем. Сам факт невиготовлення проекту землеустрою ще не свідчить про недотримання відповідачем вимог по збереженню родючості ґрунтів, адже сівозміна це не єдиний фактор від якого залежить родючість. В позові висловлено лише припущення щодо майбутнього зниження родючості ґрунтів орендованої земельної ділянки. Однак, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.Разом з тим, законом № 191-VIII від 12.02.2015 року, ч.4 ст.22 ЗК України, на порушення якої посилається позивач, виключена.

Статтею 9 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель передбачено, що державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється шляхом проведення перевірок. ОСОБА_1 не наведені докази звернення з відповідними заявами до повноважних органів про виявлення та усунення порушень, а також не надано протоколи, постанови, приписи про виявлення та усунення порушень земельного законодавства.

На підтвердження викладених позивачем обставин стосовно деградації, виснаження, погіршення якості та зниження родючості належної йому земельної ділянки, обстеження земельної ділянки доказів не надано і в процесі розгляду справи не встановлено. Матеріали справи не містять належних доказів стосовно недотримання відповідачем вимог щодо ротації землі та вирощування однієї культури протягом багатьох років на цій земельній ділянці, і такі висновки не можуть ґрунтуватися на доводах позивача без агрохімічного обстеження ґрунту та висновку відповідної перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державною інспекцією сільського господарства.

Нормативи оптимального співвідношення культур у сівозмінах в різних природно-сільськогосподарських регіонах, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2010 року № 146, є загальними, в той час як відповідні нормативи для окремо визначеної земельної ділянки мають встановлюватися на підставі даних агрохімічного паспорта цієї ділянки.

Отже, доводи позивача щодо можливих порушень та невжиття відповідачем заходів, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, а також невжиття заходів щодо охорони земель ґрунтується лише на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними та допустимими доказами (ст.ст. 58, 59 ЦПК України) ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на правила розподілу доказування, заявивши позов, саме на позивача покладено обов'язок з доведення факту дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає у невиконанні орендарем договірних зобовязань та істотним порушенням умов договору. В судовому засіданні позивачем не надано належних та допустимих доказівнедотримання відповідачем договірних зобовязань, які б потягли порушення прав позивача, а також порушення відповідачем земельного законодавства, і відповідно до ст.ст. 25, 32 Закону України Про оренду землі, ст. 651 ЦК України обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для розірвання договору оренди землі. Судом не встановлено порушення законних прав ОСОБА_1, які б підлягали захисту шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки, а тому позовні вимоги заявлені позивачем є необґрунтованими, і такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57- 60, 212-215,218 ЦПК України, ст. ст.651 ЦК України, ст.141 Земельного кодексу України, ЗУ «Про оренду землі», суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАТАША-АГРО» про розірвання договору оренди земельної ділянки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області через Бобровицький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Бобровицького райсуду Н.О.Булига