Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/2605/15-ц Головуючий у 1-й інст. Міхненко С. Д.
Категорія 23 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Микитюк О.Ю., Худякова А.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2016 року

встановила:

В листопаді 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просив постановити рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договорами оренди товарно-матеріальних цінностей та надання послуг на загальну суму 71 318,43 грн, а також судові витрати.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди товарно-матеріальних цінностей від 01 липня 2013 року в розмірі 12 223,01 грн, а саме: сума основного боргу 4 400,00 грн, неустойка 4 400,00 грн, інфляційні втрати 3 205,01 грн, 3% річних 218,00 грн та заборгованість за договором про надання послуг від 01 липня 2013 року в розмірі 4 400,00 грн, а всього 16 623,01 грн. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідачем ОСОБА_2, подана апеляційна скарга, в якій він просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, зокрема не взято до уваги, що ним сплачено грошову вартість товарно-матеріальних цінностей за договором у повному обсязі. Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги, що укладені договори є нікчемними, а відтак не підлягають виконанню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Судом встановлено, що 01 липня 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди товарно-матеріальних цінностей, відповідно до якого позивач передав відповідачу в тимчасове користування наступне майно: GPS навігатор марки Android Note, модель 4.1.1., IMEI 20016 вартістю 2 500,00 грн, сім-карту мобільного звязку Life вартістю 25,00 грн, світловий рекламний борд з чотирма магнітами вартістю 500,00 грн. Оренда плата за користування майном становить 220,00 грн за місяць. Плата вноситься в період з 01 по 03 число місяця (п.п. 1.1, 2.2.2, 2.2.3).

Пунктом 2.2.6 цього договору встановлено, що у випадку несвоєчасного повернення орендатором орендованого майна чи несвоєчасної оплати оренди, зазначеної у п. 2.2.2, договір вважається продовженим на невизначений термін і незалежно від того чи продовжує орендатор використовувати майно, він має сплатити неустойку орендодавцю в розмірі 50,00 грн за кожен день прострочки (а.с. 15).

01 липня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір надання послуг, відповідно до умов якого позивач зобов'язався по завданню відповідача, використовуючи свій технічний потенціал, надавати йому диспетчерські послуги по наданню заявок на транспортні перевезення, а відповідач зобовязався оплатити ці послуги, а також 10% від вартості послуг за заявками, наданих йому позивачем та від вільних заявок, які виконані позивачем, у випадку, якщо вартість послуг згідно заявки складає 70,00 грн і більше (п. 2.1). Відповідно до п.п. 4.3, 4.4, 6.6 цього договору відповідач зобовязався вносити абонентську плату у термін з 1 по 3 число оплачуваного місяця та оплатити вартість наданих послуг, що перевищили абонентську плату за поточний місяць в термін з 1 по 3 число місяця, наступного за поточним, а в разі невиконання цих вимог відповідач зобовязався сплатити неустойку в розмірі 50,00 грн за кожен день прострочки.

Судом встановлено, що відповідач добровільно виявив бажання укласти договори оренди товарно-матеріальних цінностей та надання послуг, при укладенні даних договорів діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини. Факт підписання зазначених договорів відповідач не заперечує. Як не заперечує і факт отримання обладнання за договором оренди, підписання акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей та того, що він фактично надавав послуги по перевезенню пасажирів, використовуючи обладнання позивача. Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що договори не були підписані позивачем, а відтак не підлягають виконанню, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано. Договори від 01 липня 2013 року у встановленому законом порядку відповідачем не оскаржені, а тому є чинними та такими, що підлягають виконанню.

Разом з тим, в порушення зазначених умов договорів відповідач з 04 березня 2014 року перестав вносити орендну та абонентську плату, у звязку з чим станом на 29 жовтня 2014 року утворилась заборгованість, яка відповідно до розрахунку відповідача становить:

по договору оренди: заборгованість по орендній платі 4 400,00 грн, інфляційні втрати 3 300,00 грн, 3% річних 218,00 грн, реальні збитки 3 000,00 грн, неустойка 30 200,00 грн;

по договору надання послуг неустойка 30 200,00 грн.

Розмір заборгованості за договорами відповідачем не спростований.

Суд першої інстанції мотивовано не взяв до уваги наданий відповідачем товарний чек № 153/14 від 14.05.2014 року, зважаючи на те, що він містить друковану інформацію про «пасажирські перевезення на таксі» та рукописний текст, який не має відомостей про платника та отримувача коштів за даним чеком, конкретного номеру договору та його дати (а.с. 73). Окрім того, вказаний товарний чек містить печатку таксі «Десятка», тоді як договори укладені між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

В запереченнях на позовну заяву ОСОБА_2 просив застосувати спеціальну позовну давність до вимог банку про стягнення штрафних санкцій (а.с. 70-71).

Відповідно до ч. 4 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Беручи до уваги, що розмір заборгованості за договорами є меншим ніж розмір пені, суд першої інстанції правильно обрахував його з урахуванням строку позовної давності та зменшив на підставі ст. 551 ЦК України.

Враховуючи, що зобов'язання за вищевказаними договорами відповідачем у визначений строк не виконано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та задовольнив позов частково, стягнувши з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість за договорами від 01.07.2013 року в сумі 16 623,01 грн.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді