ухвала

іменем України

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради, треті особи: комунальне житлово-експлуатаційне господарство № 43, ОСОБА_4, про визнання права користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 2003 року вона та ОСОБА_7 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_1. Спільними зусиллями проводили ремонт у вищезазначеній квартирі, придбавали необхідні будівельні матеріали, оплачували послуги будівельників та ремонтні роботи. Під час сумісного проживання були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. 05 липня 2013 року між нею та ОСОБА_7 було укладено шлюб. Чоловік був вселений в квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордера від 09 червня 2002 року № 55. Вона разом з чоловіком протягом дванадцяти років оплачували квартплату та інші комунальні послуги, вели спільне господарство, займалися утриманням житла. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер, після його смерті вона продовжує проживати у вищевказаній квартирі та оплачувати комунальні послуги, оскільки іншого житла не має. Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право користування квартирою АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року заочне рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6, просить скасувати рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами встановлено, що з 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 проживали у спірній квартирі, а 05 липня 2013 року між ними зареєстровано шлюб.

Згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради від 25 грудня 2013 року № 28/45 житловий будинок по АДРЕСА_1 з 01 вересня 2014 року на підставі акта приймання-передачі було передано від комунального підприємства «ЖЕП № 43» на баланс комунальному підприємству «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач та квартиронаймач із 2003 року мешкали у спірній квартирі, під час сумісного проживання були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, квартира є місцем постійного проживання ОСОБА_3, за собою остання не зберігала користування іншим житлом, тому є підстави для визнання за нею права користування спірною квартирою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач вселилася у спірну квартиру без дотримання передбаченого чинним законодавством порядку, має інше житло, у якому зареєстрована, тому відсутні підстави для визнання за нею права користування спірною квартирою.

Проте повністю погодитися з висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Із матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2002 року ОСОБА_7 було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю у складі трьох осіб: ОСОБА_7, доньки ОСОБА_4 та дружини ОСОБА_9

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2006 року ОСОБА_9 було визнано такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою.

Відповідно до ст. 64, ст. 65 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначала, що вселилася до спірного помешкання як член сім'ї у 2003 році за усною згодою померлого ОСОБА_7, як його цивільна дружина.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У силу п. 4 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає понад шість місяців на рік.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 вказаного Законуреєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України зазначених положень закону не врахував, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, зокрема, не звернув уваги на те, що позивач вселилася та проживала у спірному помешканніза усною згодою цивільного чоловіка ОСОБА_7, із яким проживали однією сім'єю, мали спільний побут, вели спільне господарство, а 05 липня 2013 року між ними було зареєстровано шлюб, та питання про її виселення основним квартиронаймачем не ставилося.

Поза увагою суду залишилося те, що відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особа не набула права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи буде безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Крім того, вказавши про те, що позивач, починаючи з 1994 року та по даний час, зареєстрована у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_2, апеляційний суд не перевірив, чи належить вказаний будинок позивачу на підставі права власності в цілому (або частково) та чи зберігає позивач за собою право користування і проживання у ньому, й відповідно не перевірив, чи є у позивача інше житло.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

І.К. Парінова