АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2788/16 Справа № 202/7718/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2016 року м. Дніпро 24 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Україна» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «ОСОБА_3 Україна» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу /а.с. 1-2, 55-56/.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що з 07.07.2015 року вона була прийнята на роботу до відповідача на посаду продавця непродовольчих товарів магазину № 4 м. Дніпропетровськ ТЦ « Мост Сіті» з 09.07.2015 року з випробувальним терміном три місяці, з окладом відповідно до штатного розпису. Вона сумлінно виконували свої обовязки, але 31.08.2015 року їй було вручено копію наказу № 354к про звільнення з роботи на підставі п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з вчиненням винних дій, які дають підстави для втрати довір'я з боку роботодавця, але в чому полягають ці дії їй пояснено не було.

Представник відповідача позов не визнав, просить у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на те, що на підставі наказу директора від 20.08.2015 року було проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів що зберігаються в магазині, результатами якої було виявлено недостачу 129 одиниць товару, що реалізується в магазині, загальною вартістю 41 379 грн. Наказом директора № 116/2 від 21.08.2015 року було створено комісію для з'ясування причин та обставин її виникнення, було подано повідомлення про кримінальне правопорушення до Бабушкінського РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області, також комісія склала акт від 31.08.2015 року в якому на підставі зібраних матеріалів дійшла висновку про вчинення членами трудового колективу магазину, у тому числі і позивачем, винних дій які дають відповідачу підстави для втрати довір'я які проявилися в незабезпеченні збереження товарно-матеріальних цінностей, ввірених їм для реалізації в магазині та мають ознаки вчинення кримінального правопорушення. На цій підставі комісія рекомендувала директору звільнити членів трудового колективу магазину, в тому числі і позивача, з роботи на підставі п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Керуючись наведеним позивача було звільнено з роботи, ознайомлено з наказом про звільнення під розпис, трудову книжку позивачу направлено по пошті на підставі її заяви. Вважають, що звільнення позивача обґрунтовано та було проведено з дотриманням вимог КЗпП України

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2016 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог /а.с. 112-115/.

З рішенням суду не погодилася позивач ОСОБА_2 і звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 118-123/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню відповідно до ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 наказом № 290к від 07.07.2015 року була прийнята на роботу до ТОВ «ОСОБА_3 Україна» на посаду (за професією) продавець непродовольчих товарів магазину № 4 м. Дніпропетровськ ТЦ «Мост Сіті» з 09.07.2015 року з випробувальним терміном три місяці та встановлено їй посадовий оклад, відповідно до штатного розпису /а.с. 16/.

Про що було зроблено запис у трудовій книжці /а.с. 11/.

На підставі наказу директора ТОВ «ОСОБА_3 Україна» № 116 від 20.08.2015 року було проведено інвентаризацію товарно - матеріальних цінностей та грошових коштів, що зберігаються у магазині. Результатами вищевказаної інвентаризації, оформленою протоколом № 21/08/2015 року від 21.08.2015 року засідання постійно діючої інвентаризаційної комісії, було виявлено нестачу 129 одиниць товару, що реалізується в магазині на загальну суму 41 379 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою № 2294 від 22.08.2015 року /а.с. 20, 21-24, 25/.

Наказом № 116/2 від 21.08.2015 року у зв'язку з виявленням за результатами проведеної інвентаризації майна ТОВ «ОСОБА_3 Україна» нестачі було створено комісію для з'ясування причин та обставин виникнення недостачі майна /а.с. 26-28/.

31.08.2015 року комісія склала акт про результати з'ясування причин та обставин виникнення нестачі майна в якому встановила, що імовірність виникнення нестачі в результаті винних дій працівників товариства, у тому числі і ОСОБА_2, надіслали заяву до Бабушкінського РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області, відомості були внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування 28.08.2015 року висновок про вчинення працівниками магазину: керуючою магазином ОСОБА_4, касиром ОСОБА_5, касиром ОСОБА_6, продавцем непродовольчих товарів ОСОБА_2 та продавцем непродовольчих товарів ОСОБА_7 винних дій, які дають підстави для втрати довір'я до них з боку роботодавця та рекомендовано директору товариства звільнити касира магазину ОСОБА_5 та продавця ОСОБА_2 на підставі п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України /а.с. 30-31/.

Наказом № 354к від 31.08.2015 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи з 31.08.2015 року за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України /а.с. 37/.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню /а.с. 112-115/.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції посилався на те, що між позивачем та ТОВ «ОСОБА_3 Україна» був укладений договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 28.01.2015 року, відповідно до умов якого колектив (бригада) бере на себе колективну матеріальну відповідальність, що втрата довір'я може бути не тільки результатом скоєння певних дій, а й такого проступку, який дає підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговування грошових і матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей.

Але з таким висновком суду погодитися не можна, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручаться.

Відповідно до ч.2 ст. 28 КЗпП України якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник, або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього збоку власника або уповноваженого ним органу (п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України)..

Для розірвання трудового договору за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл, тощо); 2) вина працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обовязкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-100цс16.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2016 року не відповідає такій правовій позиції.

Крім того, відповідно до розяснень в абзаці 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Таким чином, основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності це особи, які одержують їх під звіт.

Підставою для звільнення таких працівників роботодавець повинен мати відповідні підстави, а саме вчинення працівником винних дій, які призвели до втрати до нього довір'я з боку роботодавця. Вина може бути виражена як у формі умислу, так і необережних дій працівника. Але факт правопорушення та наявність вини працівника роботодавець повинен довести перед його звільненням або у суді. При цьому, роботодавець зобовязаний довести не загальні факти правопорушень (розкрадання, нестачі тощо), а вину конкретного працівника.

Представником відповідача таких доказів суду надано не було.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 прийнята на роботу 09.07.2015 року і на час її прийому ніяких цінностей під звіт не отримувала, інвентаризація в магазині на день її прийому не проводилася.

Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність передбачена ст. 135-2 КЗпП України та установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади).

В матеріалах справи знаходиться копія договору № 28-01-2015 року про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 28.01.2015 року, на який посилається представник відповідача, як на законність звільнення ОСОБА_2, як матеріально відповідальної особи, але колегія суддів до цього відноситься критично, з наступних підстав.

ОСОБА_2 прийнята на роботу з 09.07.2015 року, договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність датований 28.01.2015 року, коли позивач ще не працювала. В договорі стоять два підписи членів колективу: ОСОБА_2 та ОСОБА_7, але дата, коли ці підписи були зроблені відсутня. Крім того, позивач посилається на те, що цей договір вона не підписувала.

Таким чином, відповідачем не надано доказів того, що на час проведення інвентаризації майна, а саме 31.08.2015 року, ОСОБА_2 була матеріально відповідальною особою, а також те, що нею, умисно або необережно вчинені такі дії, які дають власнику підстави втрати до неї довір'я.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

При цьому у спорах про поновлення на роботі, з урахуванням положень ЦПК України та КЗпП України, доведення правомірності звільнення працівника покладено на роботодавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ОСОБА_4 України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п.5 Порядку основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Згідно довідки ТОВ «ОСОБА_3 Україна» № 290 від 11.05.2016 року середньоденна заробіток ОСОБА_2 становить 68 грн. 40 коп. /а.с. 170/.

В період з 01 вересня 2015 року по 24 червня 2016 року вимушений прогул ОСОБА_2 складає 220 днів (вересень 22 дні; жовтень 23 дні; листопад 20 днів; грудень 23 дні; січень 20 днів; лютий 21 день; березень 23 дні; квітень 21 день; травень 22 дні; червень 24 дні).

Таким чином, середній заробіток ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, складає 15 048 грн. (68 грн. 40 коп. х 220 дні).

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 на роботі у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Україна» на посаді продавець непродовольчих товарів магазину № 4 у м. Дніпрі Торгівельний Центр «Мост Сіті».

Стягнути з Товаристві з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Україна» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2015 року по 24 червня 2016 року в сумі 15 048 грн., яка визначена без урахування податків та інших обовязкових платежів.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Україна» на користь держави судові витрати в сумі 1 505 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_8