САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/537/16-ц
Провадження №2/726/238/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2016 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі: головуючого судді Асташев С. А., при секретарі Голик В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітейОСОБА_2,ОСОБА_3 до Квартирно - експлуатаційного відділу м. Чернівці третіх осіб на стороні відповідача, ОСОБА_4, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулася з позовом до КЕВ м. Чернівці, третіх осіб на стороні відповідача ОСОБА_4, служби у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням.

В позові посилається на те, що вона разом з дітьми проживає з 2009 року по даний час у квартирі №1 по вул. Гетьмана Дорошенка ( колишня Красіна), 1-Г в м. Чернівці, також у даній проживає її колишній чоловік ОСОБА_4, шлюб з яким у них тривав з 06.01.2003 року по 10.10.2011 року. Зазначає, що квартира АДРЕСА_1 була переобладнана з нежитлового приміщення медичної частини військового містечка № 20 за спільні кошти з ОСОБА_4 під час їх шлюбу. Вказує, що переобладнання нежитлового приміщення медичної частини під житлову квартиру №1 розпочалося у 2006 році. Зазначає, що рішенням Чернівецької міської ради від 14.09.2006 №370/9 Квартирно-експлуатаційній частині м. Чернівці надано дозвіл на реконструкцію та переобладнання нежитлового приміщення медичної частини під трикімнатний житловий будинок та рішенням Чернівецької міської ради від 14.02.2006 №97/2 вищевказаній будівлі було присвоєно поштову адресу: м. Чернівці вул. Красіна, 1Г. Вказує, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18.06.2009 року встановлено, що житловою комісією Чернівецького гарнізону 12.02.2009 переобладнане приміщення квартири №1 закріплене за сімєю ОСОБА_4 Зазначає, що позивачі зареєстровані в гуртожитку по вул. Кишинівській, 1 в м. Чернівці, однак їх реєстрація носить формальний характер, оскільки житлових приміщень у гуртожитку їм не виділялось, що в тому числі підтверджується відповіддю КЕВ м. Чернівці №785 від 27.04.2013 року. Вказує, що придатним для проживання житло стало у 2009 році, у звязку з чим зі згоди Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці позивачкою та ОСОБА_4 були відкриті особові рахунки на комунальні послуги, укладені договори на водо-, газопостачання, вивезення сміття і з січня 2009 року вони з дітьми почали проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18.06.2009 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6 до Чернівецької міської ради, за участю третьої особи Квартирно - експлуатаційного відділу м. Чернівці визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за Квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернівці. Після прийняття рішення Садгірським районним судом м. Чернівці від 18.06.2009 року про визнання права власності на житлову квартиру АДРЕСА_3 І.Л., неповнолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжують проживати у цій квартирі по даний час, іншого житла у них немає. Зазначає, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 у 2011 році, позивачка з дітьми й надалі продовжують проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з дітьми і колишнім чоловіком ОСОБА_4, сплачувати витрати за користування житлом. Вказує, що в березні 2013 року позивачка звернулася до КЕВ м. Чернівці із заявою про надання дозволу на реєстрацію постійного місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 її та її дітей, однак їм у цьому було відмовлено.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд задовольнити їх.

В наданих запереченнях на позовну заяву представник КЕВ м. Чернівці позовну заяву визнав частково, а саме визнав право користування житловим приміщенням за неповнолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та заперечує в задоволенні вимог щодо визнання права користування за ОСОБА_1 з підстав належності права власності за КЕВ м. Чернівці, позивачка не являється військовослужбовцем, ордер на неї не видавався, позивачка є колишньою дружиною військовослужбовця, а тому це свідчить що вона вселилася та проживала у будинку безпідставно тому відсутні підстави для її подальшого проживання. Той факт, що позивачка сплачує частину коштів за надані комунальні послуги не свідчить про правомірність користування спірним приміщенням.

В судовому засіданні представник відповідача заявила, що КЕВ не збирається виселяти позивачку, не заперечує проти її проживання. Переобладнання проведено самовільно на власний ризик. КЕВ м. Чернівці ніколи не здійснювало ніяких дій по виселенню позивачки та не має наміру виселяти її в подальшому.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 позов визнав частково, а саме визнав право користування житловим приміщенням за неповнолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та просив відмовити в задоволенні права користування за ОСОБА_1, так як в ордері на вселення від 06.10.2015 року позивачка не зазначена, вона більше не є членом сімї військовослужбовця, враховуючи походження коштів на переобладнання квартири, які затратив виключно він, так як отримував винагороду у «гарячих точках», куди їхав служити щоби у сімї були кошти і тому вони не є спільною власністю подружжя, власні матеріальні забаганки позивачка ставить вище за інтереси дітей. Підтвердив, що їх сімї надали згоду на переобладнання приміщення колишньої санітарної частини, яке розпочато в 2006 році і тривало до початку 2009 року, проживати почали в січні 2009 року позивачка не приймала участі в реконструкції квартири.

Третя особа без самостійних вимог відділ у справах дітей Чернівецької міської ради позов визнав частково, не заперечував проти визнання права проживання за малолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просив слухати справу за відсутності їх представника.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 надала суду заяву, в якій позов визнала частково, не заперечує проти визнання права користування за малолітніми дітьми, проти визнання права користування житловим приміщенням ОСОБА_1, просила розглядати справу за її відсутності.

Суд, заслухавши доводи сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18.06.2009 року, визнано за квартирно експлуатаційним відділом м. Чернівці право власності на самочинно перебудоване приміщення, що розташоване за адресою м. Чернівці, вул. Красіна, 1-Г.

Також даним рішенням встановлено, що житловою комісією Чернівецького гарнізону 12.02.2009 переобладнане приміщення квартири №1 закріплене за сімєю ОСОБА_4 Відповідно до матеріалів інвентарної справи квартира №1 загальною площею 101,90 кв.м, житловою 54,40 кв.м., тамбуру (1-1) площею 3,70 кв.м, коридору (1-2) площею 15,70 кв.м, кімнати (1-3) площею 14,00 кв. м, кімнати (1-4) площею 26,30 кв.м, кухні (1-5) площею 14,60 кв.м, санвузлу (1-6) площею 7,30 кв.м, комори (1-7) площею 2,40 кв.м, комори (1-8) площею 3,80 кв.м, кімнати (1-9) площею 14,10 кв. м. Згідно висновку будівельно-технічного дослідження №234 від 10.03.2009 вартість реконструйованої квартири №1 становить 269 916 грн.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_1, їх малолітні діти зареєстровані в гуртожитку по вул. Кишинівській, 1 в м. Чернівці, однак їх реєстрація носить формальний характер, оскільки житлових приміщень у гуртожитку їм не виділялось, вони фактично проживають з початку 2009 року по теперішній час у квартирі АДРЕСА_4 куди вселилися як члени сімї ОСОБА_4

Судом встановлено, що зазначена квартира стала придатна для проживання в результаті спільної праці сімї ОСОБА_4 за їх сімейні кошти, в тому числі кошти матері ОСОБА_1, яка їх надавала для потреб сімї ОСОБА_1, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Суд дає критичну оцінку поясненням ОСОБА_4, що ОСОБА_1 не приймала ніякої участі в реконструкції нежитлового приміщення в житлове, так як вони спростовуються показами зазначених свідків, жодних належних та допустимих доказів в розумінні статті 58,59 ЦПК України суду не надав на підтвердження своїх тверджень.

Як вбачається із пояснень ОСОБА_4 він не заперечує проти проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі, не вживав і не вживатиме заходів для її виселення, у неї і їх дітей є окрема кімната, яка закривається на ключ, вона безперешкодно користується технічними приміщеннями квартири.

Із показів представника відповідача в судовому засіданні, вбачається, що КЕВ м. Чернівці з моменту вселення ОСОБА_1 і по теперішній час не вживало заходів для її виселення, не заперечує проти її фактичного проживання та не має наміру виселяти її в подальшому.

Викладені вище обставини свідчать, що конклюдентними діями сторін фактично укладено договір найму вказаної квартири в тому числі з ОСОБА_1, а саме КЕВ м. Чернівці виділено нежитлове приміщення для його переобладнання в житлове за власні кошти сімєю ОСОБА_1, після визнання права власності на фактично новостворене майно сімєю ОСОБА_1 за КЕВ м. Чернівці відповідач вселилася в дане житлове приміщенні в якості члена сімї військовослужбовця ОСОБА_4 і по цей час в ньому проживає не будучи членом сімї військовослужбовця, проти чого не заперечує відповідач, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4

Судом встановлено, що на протязі вказаного періоду КЕВ м. Чернівці не оспорював і на цей час не оспорює правомірність проживання позивачки в наданому житловому приміщенні та не ставив і не ставить питання про її виселення.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Таким чином, правовідносини між позивачкою і КЕВ м. Чернівці щодо користування збудованим сімєю ОСОБА_4 житловим приміщенням регулюється сторонами нормами глави 2 ЖК України, щодо користування житловим приміщенням в будинках державного і комунального житлового фонду.

Згідно частини 3 статті 64 ЖК України у випадку, коли дружина, діти наймача перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному ними приміщенні, вони мають такі ж самі права та обовязки, як наймач та члени його сімї.

Відповідно до п. 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 47 Конституції України, ст. 1 ЖК України, кожний має право на житло. Відповідно до ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

В пункті 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 з послідуючими змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового Кодексу України» зазначено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне

господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався

угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають

з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

В пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від

1 листопада 1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Виходячи з наведеного, факт проживання ОСОБА_1 та її дітей за адресою АДРЕСА_5, породжує юридичний обов'язок останніх зареєструватися за цією адресою місце проживання.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 p., зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю».

Із наявних у матеріалах справи копій свідоцтв про народження вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнання права користування житловою квартирою за малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проти чого не заперечують відповідач та треті особи і позбавлення такого права їх матері ОСОБА_1, суд таким чином вийшов би за межі позовних вимог, тим самим по суті визначивши місце проживання дітей з батьком ОСОБА_4, позбавивши дітей повсякденної материнської опіки, що суперечило би їх інтересам.

Заперечуючи проти позову в частині визначення права користування спірною квартирою ОСОБА_1 представник КЕВ м. Чернівці та третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 фактично його визнали, не заперечуючи проти подальшого проживання ОСОБА_1 в даній квартирі.

Виходячи з вищенаведених норм матеріального права та беручи до уваги, що наймодавець КЕВ м. Чернівці, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 не оспорюють правомірність подальшого проживання позивачки в даному житловому приміщенні, хоча і формально заперечуючи проти позову та, що, фактично, конклюдентними діями сторін укладено договір найму спірного житлового приміщення, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. З, 8, 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК, ст. 29 ЦК України, ст. ст.1, 9, 64 ЖК України, ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового Кодексу України» Постановою Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 p., ст. ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітейОСОБА_2,ОСОБА_3 до Квартирно - експлуатаційного відділу м. Чернівці третіх осіб на стороні відповідача, ОСОБА_4, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 право користування квартирою №1 по вул. Гетьмана Дорошенка ( колишня Красіна), 1-Г в м. Чернівці.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Садгірський районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_8