Справа №576/2617/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/784/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15 березня 2016 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 судові витрати на оплату правової допомоги в сумі 2000 грн.

Вказане рішення суду позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що протягом дії кредитного договору відбувалась сплата щомісячних платежів по кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості, який відповідач не спростувала.

Крім того, суд першої інстанції, вважаючи доведеним той факт, що відповідачка не підписувала спірний кредитний договір, не врахував, що позов про визнання його недійсним з цих підстав не предявлявся і не був предметом розгляду в даній справі. Також позивач вважає висновок почеркознавчої експертизи таким, що не має правового значення у даній справі. Крім того, посилаючись на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, а відповідно до матеріалів справи банк надав відповідачці кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту, тому, на думку позивача, факт укладення між сторонами кредитного договору є доведеним, а отже, є всі підстави для стягнення з відповідача кредитної заборгованості, чого не врахував суд першої інстанції.

Також позивач зазначає, що ОСОБА_5 надавав відповідачу правову допомогу не як фахівець у галузі права, а діяв як представник, тому витрати за послуги представника суд не мав відшкодовувати.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з текстом наданих позивачем заяви позичальника та Умов і правил надання банківських послуг, які складають кредитний договір від 21 грудня 2005 року, на що послався банк у позові від 26 грудня 2015 року, відповідачу ОСОБА_3 був наданий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту в сумі 5000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць, зі строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії картки (а.с.10, 12-17).

Звертаючись до суду, банк посилався на те, що згідно із розрахунком заборгованості станом на 30 вересня 2015 року сума заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором становить 19571 грн. 85 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 2792,90 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 15370,77 грн., а також штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: в сумі 500 грн. фіксована частина та в сумі 908,18 грн. процентна складова (а.с.6-8). У подальшому банк заявою від 26 лютого 2016 року уточнив свій позов і просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість лише по відсоткам за кредитним договором від 21 грудня 2005 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 26 грудня 2012 року по 26 грудня 2015 року в сумі 6116 грн. 44 коп. (а.с.74-76, 77-78).

Судом першої інстанції під час розгляду даної справи також були досліджені матеріали іншої цивільної справи № 1804/3696/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка також була оглянута апеляційним судом в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, та встановлено, що позивач у грудні 2012 року вже звертався до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості фактично за одним і тим самим договором (а.с.87-89 даної справи, цивільна справа № 1804/3696/2012 а.с.2-4).

Зокрема, обґрунтовуючи позовні вимоги у тій іншій справі, позивач посилався на заяву про видачу ОСОБА_3 кредитної картки за № НОМЕР_1, валюта гривня, сума кредитного ліміту 5000 грн., у графі, яка свідчить про погодження позичальника з умовами кредитування, вказана дата 30 грудня 2005 року, у графі «дата відкриття рахунку» вказана дата 21 грудня 2005 року, а також вказано номер картки: № 603035 (а.с.101 даної цивільної справи та а.с.9-10 цивільної справи № 1804/3696/2012). Отже, вказані у заяві позичальника в попередній цивільній справі дані є ідентичними із зазначеними у заяві позичальника даними у даній цивільній справі. Також до позовної заяви в іншій справі позивач додав копію також ж паспорту відповідачки, що і в даній цивільній справі (а.с.18, 102 даної цивільної справи та цивільна справа № 1804/3696/2012 а.с.18-19), а розрахунки кредитної заборгованості у справах збігаються, тобто є ідентичними (а.с.6-8, 90-93 даної цивільної справи і цивільна справа № 1804/3696/2012 а.с.5-8). Таким чином, мова йде про один і той самий кредитний договір.

Відповідно до висновку експерта від 06 травня 2014 року № 8, складеного за наслідками проведення судової почеркознавчої експертизи в цивільній справі № 1804/3696/2012, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 у заяві клієнта ОСОБА_3 на оформлення кредитної картки від 30 грудня 2005 року та ксерокопії паспорта громадянина України ОСОБА_3 виконані не ОСОБА_3, а іншою особою (а.с.105-107, 108-109 даної цивільної справи та цивільна справа № 1804/3696/2012 а.с.116-118, 119-120).

Після того, як стали відомі результати проведеної судової почеркознавчої експертизи позивач подав заяву про залишення позову без розгляду, у звязку з чим ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 05 червня 2014 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було залишено без розгляду та стягнуто з позивача на користь відповідачки витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн., а також 2250 грн. 24 коп. в порядку компенсації понесених відповідачкою витрат на оплату проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи (а.с.110 даної справи та цивільна справа № 1804/3696/2012 а.с.115, 116-120, 126, 131).

Не погоджуючись з ухвалою суду від 05 червня 2014 року в частині щодо стягнення судових витрат, позивач подав апеляційну скаргу, у якій визнав той факт, що відповідач не підписувала спірний кредитний договір, уточнивши при цьому, що дізнався про це після проведеної почеркознавчої експертизи (а.с.111-115 даної справи, цивільна справа № 1804/3696/2012 а.с.140-144).

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 18 серпня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 05 червня 2014 року про залишення позовної заяви без розгляду визнано неподаною та повернуто заявнику (а.с.116 даної справи, цивільна справа № 1804/3696/2012 а.с.157).

За повідомленням міграційної служби від 30 грудня 2015 року та паспортних даних ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 у звязку з укладенням шлюбу 31 серпня 2010 року (а.с.28, 36).

З постанови про закриття кримінального провадження від 27 вересня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, убачається, що у 2011 році з банківського рахунку відповідачки у ПАТ КБ «ПриватБанк», який вона відкрила на своє імя у тому ж році для отримання соціальних коштів від держави у звязку з народженням дитини, позивач самостійно зняв грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, хоча відповідачка заперечувала факт укладення з банком кредитного договору і отримання кредиту.

Також слідчі органи встановили, що перший чоловік відповідачки ОСОБА_6 мав безпосередній доступ до її особистих документів і у 2007 році він притягався до кримінальної відповідальності за підроблення офіційних документів колишньої дружини за допомогою її персональної печатки «ПП ОСОБА_3М.» задля укладення кредитних договорів у кредитній спілці «Мрія» без її згоди на це (а.с.96-99 даної справи).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що кредитний договір є неукладеним й не може бути спрямований на реальне настання правових наслідків з підстав, передбачених ч. 3 ст. 203, ч. 2 ст. 207 ЦК України, оскільки позивачем не підписувався.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом ст.ст. 10 та 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За вимогами ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства в установлений строк відповідно до умов договору.

При порушенні зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).

Стаття 202 ЦК України визначає поняття правочину: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а відтак є правочином.

За положеннями ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Як передбачено ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 розяснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК тощо).

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Аналіз наведених норм права та з урахуванням встановлених у справі обставин дає підстави стверджувати, що суд першої інстанції, установивши, що кредитний договір, який складається із заяви від 30 грудня 2005 року про відкриття 21 грудня 2005 року карткового рахунку та Умов і правил надання банківських послуг, які є складовою частиною кредитного договору від 30 грудня 2005 року, відповідач не підписувала, обґрунтовано виходив з того, що вказаний правочин у формі кредитного не вчинявся та є неукладеним, отже, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, так як вказаний у позові правочин, який відповідач не підписувала, не може бути спрямований на реальне настання правових наслідків, зазначених у ньому, у звязку з чим колегія суддів вважає недоведеним посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач фактично отримала кредитні кошти, але не повернула їх банку відповідно до умов договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не предявляла зустрічного позову про визнання спірного кредитного договору недійсним у звязку з його неукладенням не свідчать про помилковість висновку суду про відмову у задоволенні позову, так як вказане посилання не може бути перешкодою для неврахування інтересів відповідачки при вирішенні даної справи за позовом банку до неї про стягнення грошових коштів.

До посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідачка частково погашала кредит та відсотки по ньому, що нібито свідчить про визнання нею кредитного боргу, колегія суддів ставиться критично, враховуючи, що відповідач проти цього категорично заперечує, а сам позивач не довів, яким чином проводилось вказане погашення: чи то шляхом внесення готівки до каси банку, чи списанням коштів з рахунку. До того ж, як вбачається з постанови Глухівського МВ УМВС України в Сумській області про закриття кримінального провадження від 27 вересня 2013 року, з карткового рахунку відповідачки за № 197804, на який здійснювалось нарахування усіх видів допомоги управлінням праці та соціального захисту населення Глухівської міської ради, 17 червня 2011 року було здійснено чотири перерахунки сумою 420 грн. кожний автоматизованою системою «ПриватБанку» HEAD-OFF з метою погашення кредитної заборгованості за кредитними договорами (а.с.94, 96-99).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що висновок судової почеркознавчої експертизи не має правового значення по даній справі, то вони також є необґрунтованими.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як розяснено в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 25 травня 1998 року № 15, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Враховуючи те, що експертом при проведенні дослідження були дотримані вимоги законодавства, йому було надано достатньо обєктів дослідження, відповіді на постановлені запитання були надані повно, а висновки узгоджуються з іншими доказами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку експертному висновку.

Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо необґрунтованого відшкодування ОСОБА_4 понесених нею витрат на правову допомогу.

За змістом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на правову допомогу.

Як розяснено в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом ( стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI « Про адвокатуру та адвокатську діяльність » ) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору ( статті 12, 42, 56 ЦПК ).

Згідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Отже, з викладеного слідує, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, компенсуються витрати, понесені нею на правову допомогу, яка була надана як адвокатом, так і іншим фахівцем в галузі права, незалежно від того, чи брала ця особа участь у справі в якості адвоката, чи представника сторони.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5, як адвокат, має право на заняття адвокатською діяльністю, його повноваження, як представника, відповідно до вимог ч.4 ст.42 ЦПК України, посвідчені договором про надання правової допомоги, укладеного з відповідачем 16 січня 2016 року (а.с.37, 38), а стосовно того, що відповідачка понесла витрати у звязку з наданням їй правової допомоги, то вказане підтверджується матеріалами справи (а.с.117, 118). Також колегія суддів враховує обставини того, що висновок суду про стягнення з позивача на користь відповідачки судових витрат на оплату правової допомоги в сумі 2000 грн. є обґрунтованим, що позивачем не спростовано.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, а рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -