Ухвала

іменем україни

27 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,

Попович О.В., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Національної акціонерної компанії «Надра України», дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія», голови правління Національної акціонерної компанії «Надра України» Пономаренка Олександра Володимировича, прокуратури Полтавської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно наказу від 27 вересня 2006 року його було призначено на посаду генерального директора дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» (далі - НАК «Надра України»)«Полтаванафтогазгеологія». Відповідно до наказу від 16 червня 2009 року його було звільнено із займаної посади за власним бажанням. Зазначав, що заяви про звільнення за власним бажанням він не подавав та не просив звільнити його з посади директора підприємства, звільнення відбулося за підробленою від його імені заявою в період його тимчасової непрацездатності та відпустки. Крім того, в день звільнення йому не було видано копію наказу про звільнення та належно оформленої трудової книжки, а також не проведено остаточний розрахунок. З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд: скасувати наказ про його звільнення з роботи від 16 червня 2009 року; скасувати наказ про призначення виконуючим обов'язки директора дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Полтаванафтогазгеологія» ОСОБА_5; поновити ОСОБА_3 на займаній посаді; стягнути заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 квітня 2014 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ НАК «Надра України» від 16 червня 2009 року про звільнення ОСОБА_3 з посади директора дочірнього підприємства НАК «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія».

Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора дочірнього підприємства НАК «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія» з 17 червня 2009 року.

Стягнуто з НАК «Надра України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день поновлення на посаді у розмірі 471 159 грн з утриманням та перерахуванням до бюджету та державних цільових фондів податків та обов'язкових платежів, в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 10 000 грн, також стягнуто судові витрати на правову допомогу в розмірі 8 200 грн, а всього стягнуто 489 359 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 07 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково.

Скасовано наказ НАК «Надра України» від 16 вересня 2009 року № 61-к про звільнення ОСОБА_3 з посади директора дочірнього підприємства НАК «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія».

Визнано ОСОБА_3 звільненим з посади директора дочірнього підприємства НАК «Надра України» Полтавнафтогазгеологія» на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України з 26 лютого 2013 року.

Стягнуто з дочірнього підприємства НАК «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 вересня 2009 року по 26 лютого 2013 року у розмірі 391 856 грн 40 коп. з утриманням та перерахуванням до бюджету та державних цільових фондів податків та обов'язкових платежів та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_3 був призначений на посаду генерального директора дочірнього підприємства НАК «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія» наказом голови правління НАК «Надра України» від 27 вересня 2006 року на підставі контракту, яким були визначені права та обов'язки сторін.

Наказом НАК «Надра України» від 16 червня 2009 року ОСОБА_3 звільнено з посади директора дочірнього підприємства НАК «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія» з 16 червня 2009 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Підставою звільнення в наказі зазначено - заява ОСОБА_3

Також установлено, що станом на 18 червня 2009 року позивач продовжував перебувати у трудових відносинах з НАК «Надра України» та працювати на посаді директора дочірнього підприємства HAK «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія» відповідно до укладеного контракту і лише 18 червня 2009 року зміст вказаного вище наказу про його звільнення доведено до відома позивача в усній формі, тобто після звільнення позивача було допущено до роботи і він продовжував працювати. У період з 15 по 24 червня 2009 року ОСОБА_3 був тимчасово непрацездатний у зв'язку з захворюванням та перебував на лікарняному. Заяву про звільнення за власним бажанням із займаної посади з 16 червня 2009 року позивач не подавав, а раніше подану ним заяву від 16 червня 2006 року він відкликав задовго до звільнення в 2009 році.

На підставі таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_3 із займаної посади від 16 червня 2009 року суперечить положенням ч. 4 ст. 24, ст. 38, ч. 3 ст. 40 КЗпП України і підлягає скасуванню.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України), а саме, з моменту звільнення позивача (16 червня 2009 року) по день поновлення на посаді (30 квітня 2014 року), в розмірі 471 159 грн, суд першої інстанції у порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України не зазначив у рішенні мотивів, з яких він виходив, вважаючи встановленим розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме в сумі 471 159 грн та не навів відповідних розрахунків, також рішення місцевого суду не містить посилання на розмір середньої заробітної плати позивача. З огляду на зазначене, апеляційний суд правильно визнав висновки місцевого суду у цій частині необґрунтованими.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).

Судом установлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем на підставі контракту, строк дії якого закінчився 26 лютого 2013 року (т. 1 а. с. 14-17).

У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок закінчення строку дії контракту, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує власника виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). Одночасно суд визнає працівника звільненим за п. 8 ст. 36 КЗпП України з урахуванням умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання, в тому числі передбаченої контрактом дати припинення між сторонами правовідносин.

Поновлюючи позивача на роботі з 17 червня 2009 року та стягуючи на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (по 30 квітня 2014 року), суд першої інстанції не звернув увагу на особливості правовідносин між сторонами спору, які визначені контрактом, в тому числі і щодо дати припинення таких правовідносин.

На підставі наведеного, а також враховуючи, що термін дії контракту закінчився 26 лютого 2013 року, продовжений або укладений на новий строк, як це передбачено пунктом 6.4 контракту, не був, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 необхідно вважати звільненим з посади директора ДП НАК «Надра України «Полтавнафтогазгеологія» за п. 8 ст. 36 КЗпП України з 26 лютого 2013 року.

При цьому суд правильно зазначив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу має розраховуватись з моменту звільнення позивача (16 вересня 2009 року) по дату припинення контракту (26 лютого 2013 року).

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками та мотивами, зазначеними в ухвалі ВССУ від 28 січня 2015 року, з яких скасовано попереднє рішення апеляційного суду та які відповідно до приписівч. 4 ст. 338 ЦПК Україниє обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь позивача з дочірнього підприємства НАК «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія», а не з НАК «Надра України», з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦПК Україниздатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Відповідно до ст. 30 ЦПК Українисторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з п. 3.1.7 Класифікації організаційно-правових форм господарювання, затвердженої наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 року № 97, дочірнє підприємство - це підприємство, єдиним засновником якого є інше підприємство (підприємство, залежне від іншого), що врегульовано статтями 63, 126 Господарського кодексу України.

Статтею 126 ГК Українипередбачено, що асоційоване (дочірнє) підприємство - це група суб'єктів господарювання - юридичних осіб, пов'язаних між собою відносинами економічної та/або організаційної залежності у формі участі в статутному фонді та/або управлінні.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 96 ЦК Україниюридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Згідно з п. 1.3 статуту НАК «Надра України ДП «Полтавнафтогазгеологія» (далі - Статут) дочірнє підприємство НАК «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія» є юридичною особою відповідно до законодавства України, користується майном, майнові права щодо якого передані йому засновником, має самостійний баланс, рахунки в банківських установах, в т.ч. валютний. Підприємство набуває статусу юридичної особи з моменту його державної реєстрації.

Пунктом 7.3 Статуту передбачено, що підприємство не несе відповідальності за зобов'язаннями засновника (НАК «Надра України»), а засновник - за зобов'язаннями підприємства (ДП НАК «Надра України «Полтавнафтогазгеологія»).

Отже, нарахування та виплата заробітної плати працівникам ДП НАК «Надра України «Полтавнафтогазгеологія» здійснювалась відповідним структурним підрозділом підприємства в загальному порядку та безпосередньо самим підприємством, а не компанією. Крім того, з матеріалів справи убачається, що позивач фактично перебував у трудових відносинах з підприємством, а не з НАК «Надра України».

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, дослідивши питання ступеню залежності засновника від підприємства і навпаки, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність права підприємства самостійно розпоряджатись фінансовим ресурсом щодо виплати працівникам заробітної плати, в тому числі директору підприємства.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Д.О. Остапчук О.В. Попович В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін