У Х В А Л А

19 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2015 року позов задоволено частково: виділено ОСОБА_4 у власність із спільного майна подружжя житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та Ѕ частину автомобіля марки BMW 530 D; залишено у власності ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 та все нажите в шлюбі рухоме майно, яке знаходиться в цій квартирі, а також Ѕ частину автомобіля марки BMW 530 D. В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2015 року у власності ОСОБА_6 залишено нажите в шлюбі інше рухоме майно, а саме: холодильник марки «LG» вартістю 12 тис. грн., кавовий апарат вартістю 3 тис. грн, телевізор марки «Samsung» вартістю 8 тис. грн, пральна машина марки «Samsung» вартістю 5 тис. грн, ноутбук марки «Asus» вартістю 3 тис. 500 грн, планшет марки «Samsung» вартістю 4 тис. 900 грн, соковижималка марки «Kenwood» вартістю 1 тис. 500 грн, миючий пилосмок марки «Karcher» вартістю 2 тис. грн., фотоапарат марки «Canon» вартістю 5 тис. грн., пилосмок марки «LG» вартістю 1 тис. 300 грн, велосипед вартістю 4 тис. 500 грн, праска марки «Braun» вартістю 1 тис. 200 грн.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 квітня 2015 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: виділено у власність ОСОБА_4 приміщення у будинку АДРЕСА_1 за варіантом запропонованим висновком судової експертизи від 27 червня 2015 року, що в загальному по будинку становить 183 кв.м загальною вартістю 1 млн 318 тис. 983 грн та дорівнює 65,4% від загальної (корисної) площі будинку в цілому або 63,1% від загальної вартості будинку в цілому; зобов'язано ОСОБА_4 переобладнати одне з приміщень № 1-3 або № 1-9 на кухню; виділено у власність ОСОБА_6 частину будинку АДРЕСА_1 за варіантом запропонованим висновком судової експертизи від 27 червня 2015 року, що в загальному по будинку становить 97 кв.м загальною вартістю 772 тис. 337 грн та дорівнює 34,6% від загальної (корисної) площі будинку в цілому або 36,9% від загальної вартості будинку в цілому; колодязь вартістю 13 тис. 408 грн залишено у спільній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Зобов'язано співвласників спірного будинку за власні кошти влаштувати в холі № 1-2 цегляну перегородку відповідно до висновку судової експертизи від 27 червня 2015 року та переобладнати згідно проектно-кошторисної документації спеціалізованих організацій електропостачання, водопостачання, каналізацію, газопостачання та опалення житлового будинку. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 273 тис 323 грн грошової компенсації за відмінність ідеальних часток співвласників у спірному будинку. Виділено у власність ОСОБА_6 автомобіль марки BMW 530 D вартістю 275 тис 142 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію Ѕ частки вартості автомобіля у розмірі 137 тис. 571 грн. Визнано за ОСОБА_4 і ОСОБА_6 право приватної власності по Ѕ частині за кожним на квартиру 2 у будинку АДРЕСА_2. Виділено у власність ОСОБА_4: холодильник марки «LG» вартістю 12 тис. грн., ноутбук вартістю 7 тис. 500 грн, планшет вартістю 4 тис. 900 грн, пральну машину марки «Samsung» вартістю 5 тис. грн., всього на загальну суму 29 тис. 400 грн. Виділено у власність ОСОБА_6: телевізор марки «Samsung» вартістю 11 тис. грн, велосипед вартістю 4 тис. 500 грн, пилосмок марки «LG» вартістю 1 тис. 900 грн, фотоапарат марки «Canon» вартістю 5 тис. грн, кавовий апарат вартістю 3 тис. грн., соковижималку марки «Kenwood» вартістю 1 тис. 500 грн, миючий пилосмок марки «Karcher» вартістю 2 тис. грн., праску марки «Braun» вартістю 1 тис. 200 грн, всього на загальну суму 30 тис. 100 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 350 грн компенсації рівності часток у спірному рухомому майні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року залишено без змін.

У березні 2016 року до Верховного Суду України звернулась ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 365 ЦК України, частин 4, 5 статті 71 СК України та статті 152 ЖК України.

Після уточнення вимог ОСОБА_4 просила Верховний Суд України переглянути зазначені судові рішення з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 365 ЦК України, частин 4, 5 статті 71 СК України та статті 152 ЖК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

Для прикладу заявниця надала ухвалу Верховного Суду України від 6 грудня 2001 року, постановлену ним як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня, 5 грудня 2012 року та 10 лютого 2016 року, постанову Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», постанову Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про поділ майна подружжя, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з того, що спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу з урахуванням оцінених судом доказів та встановлених обставин справи. Зокрема поділ спірного будинку проведено згідно з варіантом, викладеним у висновку судової експертизи від 27 червня 2015 року, та більшу його частину виділено у власність ОСОБА_4 з урахуванням того, що з нею проживає неповнолітня донька. При цьому позивачка не надала доказів про наявність підстав визнання за нею права власності на весь будинок, а саме, що після розірвання шлюбу за рахунок її власних коштів збільшилась вартість будинку. Урахувавши, що згідно з висновком експертизи поділ квартири, що є об'єктом спільної права спільної сумісної власності подружжя, є технічно неможливим, а також вона перебуває в іпотеці і на даний час кредитор пред'явив позов до боржника щодо сплати кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції визнав за сторонами право власності на цю квартиру по Ѕ частці за кожним. Визнаючи за ОСОБА_6 право власності на автомобіль, суд врахував згоду ОСОБА_4 на припинення її права власності на автомобіль та те, що автомобіль перебуває у постійному користуванні відповідача, при цьому з відповідача на користь позивачки стягнуто грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Рухоме майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, поділено між сторонами з урахуванням прав та інтересів кожної із сторін та присудженням грошової компенсації відповідно до рівності їх часток у цьому майні.

Надану для порівняння ухвалу Верховного Суду України від 6 грудня 2001 року, постановлену ним як судом касаційної інстанції, постановлено в справі про поділ майна, що належить сторонам спору на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Цю ухвалу постановлено в справі з іншим предметом спору, змістом позовних вимог та матеріально-правовим регулюванням правовідносин, ніж у справі, яку просить переглянути заявниця.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалами від 18 квітня і 5 грудня 2012 року скасував рішення судів попередніх інстанцій і направив справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема суд вирішив питання про поділ майна в частині стягнення грошової компенсації на користь відповідачки без обов'язкової її згоди на отримання такої грошової компенсації, не звернув увагу, що позивач не заявляв вимоги про присудження грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності подружжя, в матеріалах справи відсутні докази про сплату позивачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації замість частки відповідачки у праві спільної сумісної власності на майно, суд не вирішив питання щодо можливості виділення ідеальної частки майна у разі неможливості присудження грошової компенсації майна одному з подружжя.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 10 лютого 2016 року зазначив, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що автомобіль є неподільним майном, згоди щодо його поділу сторони не досягли, відповідач категорично заперечує проти стягнення з нього грошової компенсації за частку в цьому майні, а також він не має наміру вносити суму компенсації на депозитний рахунок суду, дійшов обґрунтованого висновку, що за сторонами слід визнати ідеальні частки подружжя по Ѕ за кожним і залишити автомобіль у їх спільній частковій власності.

У судових рішеннях, наданих заявницею для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», постанова Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року не є постановами Верховного Суду України, прийнятими у порядку визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, а тому на них не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої п. 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про поділ майна подружжя за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко