У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення компенсації за невикористані відпустки та роботу у вихідні дні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Павленко Дарї Олегівни, яка діє від імені приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що з 28 вересня 1983 року працював на посаді механіка у відповідача. Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 1 лютого 2013 року № 23-к був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Посилаючись на те, що за період роботи йому нараховано, але не виплачено заробітну плату у розмірі 27040 грн 1 коп., у т. ч. компенсацію за невикористані відпустки та роботу у вихідні дні у розмірі 16876 грн 88 коп., просив задовольнити позов.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року, позов задоволено частково, стягнуто з ПрАТ«Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористані відпустки та роботу у вихідні дні у розмірі 16876 грн 88 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8143 грн 18 коп., 100 грн на відшкодування моральної шкоди, 1500 грн витрат на правову допомогу та 251 грн 6 коп. судового збору.

У касаційній скарзі Павленко Д.О., яка діє від імені приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», просить оскаржувані рішення у частині стягнення 16876 грн 88 коп. компенсації за невикористані відпустки та роботу у вихідні дні скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що з 28 вересня 1983 року ОСОБА_3 працював на посаді механіка у ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», наказом від 1 лютого 2013 року № 23-к був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно довідки ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство»за вих. № РК0-427 заборгованість перед позивачем із виплати заробітної плати станом на 12 лютого 2013 року складала 27 040 грн 1 коп., у т. ч. компенсація за невикористані відпустки та роботу у вихідні дні - 16 876 грн 88 коп.

Апеляційний суд, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, виходив із того, що на момент ухвалення рішення суду першої інстанції судовий наказ Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 лютого 2013 року, яким стягнуто з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 27040 грн 1 коп. виконаний не був, тому дійшов висновку про те, що у суду першої інстанції не було підстав для закриття провадження у справі.

Однак погодитися з таким висновком неможливо.

Із матеріалів справи вбачається, що судовим наказом Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 лютого 2013 року з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 27 040 грн 1 коп., в яку входила компенсація за невикористані відпустки і роботу у вихідні дні.

Відповідно до ст. ст. 95, 96 ЦПК України (в редакції, чинній на момент видачі судового наказу) судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

При вирішення спору апеляційний суд виходив із того, що на момент ухвалення рішення першої інстанції судовий наказ виконано не було, тому судом обґрунтовано задоволені вимоги позивача про стягнення коштів, у т. ч. і тих, які були стягнуті судовим наказом.

При цьому, апеляційний суд не звернув уваги на те, що шляхом видачі судового наказу вже було вирішене питання про стягнення заборгованості по коштах, який на час ухвалення рішення суду першої інстанції був чинним.

Його невиконання в даному випадку правового значення не мало.

Вказана обставина була підставою для закриття провадження у справі у частині стягнення заборгованості у розмірі 27 040 грн 1 коп. відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦПК України.

З огляду на викладене, висновок апеляційного суду про те, що на момент ухвалення судом першої інстанції рішення не було підстав для закриття провадження у справі помилковий, що свідчить про його незаконність і було підставою для скасування останнього.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги та зазначаючи про те, що судовий наказ від 21 лютого 2013 року скасовано ухвалою Ізмаїльського районного суду Одеської області від 2 вересня 2014 року, і ухвалою цього ж суду від 17 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року, відмовлено у задоволенні заяви ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» про поворот виконання вказаного судового наказу, апеляційний суд не звернув уваги на те, що неможливість у зв'язку з цим закриття провадження у справі в суді апеляційної інстанції та виплата на виконання судового наказу на час розгляду справи апеляційним судом коштів позивачу, про стягнення яких ним подано позов, є підставою для відмови у його задоволенні.

Неможливо погодитися з ухваленим апеляційним судом рішенням в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допущені до участі в розгляді справи в якості осіб, які надають правову допомогу, ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір про надання правової допомоги, а саме написання позовної заяви.

Із журналу судових засідань вбачається, що ОСОБА_5 брала участь у справі як представник позивача, а не особа, яка надає правову допомогу.

Відомості про те, що остання була допущена до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, що надає правову допомогу, відсутні.

Складання процесуальних документів, збирання доказів, вивчення матеріалів справи не може розцінюватися як вчинення окремих процесуальних дій поза межами судового засідання, оскільки такі мають вчинятися судом і особа має право на відшкодування витрат на правову допомогу якщо той, хто надавав таку, брав участь у проведенні цих дій в порядку ст. 200 ЦПК України (наприклад огляд доказів (ст. 140 ЦПК України)).

Перелік дій, які вчинені особою, яка надає стороні правову допомогу особі, яка бере участь у справі, і виникнення права в останньої на їх відшкодування визначений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

За таких обставин апеляційний суд безпідставно погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_3 1500 грн витрат на правову допомогу.

Наведені порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в частині вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки та роботу у вихідні дні, тому постановлена ним ухвалане може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа в цій частині передачі на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому їх законність судом касаційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Павленко Дарї Олегівни, яка діє від імені приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року в частині вирішення вимог ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та роботу у вихідні дні скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко М.І. Наумчук