Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 07 березня 2008 року між сторонами було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором з відповідачем було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1. Зазначало, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 травня 2011 року з відповідача на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 496 249 грн 75 коп. У порядку виконання рішення суду ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві звернуто стягнення на іпотечне майно, яке було передано на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів. Через відсутність покупців у порядку ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» спірна квартира була передана стягувачу. 02 вересня 2013 року ПАТ «Універсал Банк» на підставі акта про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна було видано свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру та таке право власності було зареєстровано. Вказував, що 29 вересня 2014 року відповідачу було направлено вимогу про звільнення квартири в добровільному порядку, яку отримано відповідачем 06 жовтня 2014 року. Зазначали, що згідно з довідкою ТОВ «Житлосервіс» в квартирі з 26 червня 2014 року ніхто не зареєстрований, а особовий рахунок значиться за ПАТ «Універсал Банк». 07 листопада 2014 року представники банку виїжджали за місцем знаходження квартири, однак відповідач квартиру не звільнила, до приміщення представників банку не допускала, про що було складено відповідний акт.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року, позов задоволено.

Виселено без надання іншого житла ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що право власності відповідача на спірну квартиру припинилося у зв'язку зі зверненням стягнення на квартиру, що є предметом іпотеки, на виконання рішення суду про стягнення заборгованості шляхом її реалізації на прилюдних торгах та згідно зі ст. ст. 317, 321, 346, 391 ЦК України право власності позивача не може бути обмежене, а його порушені права як власника спірної квартири підлягають захисту в обраний ним спосіб.

Проте із вказаними висновками повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 07 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL1595.

З метою забезпечення виконання боржником взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором 07 березня 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідач передала в іпотеку позивачу нерухоме майно - спірну квартиру.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 травня 2011 року стягнуто на користь ПАТ «Універсал Банк» зі ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 448 078 грн 25 коп.

14 вересня 2011 року державним виконавцем ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення суду на підставі виконавчого листа № 2-1974, виданого Солом'янським районним судом м. Києва 27 липня 2011 року.

Встановлено, що в ході виконання судового рішення та в порядку виконавчого провадження спірну квартиру було передано на реалізацію з прилюдних торгів.

У результаті відсутності покупців власником квартири став банк в порядку ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом залишення ним, як стягувачем, за собою нереалізованого майна.

02 вересня 2013 року ПАТ «Універсал Банк» зареєструвало своє право власності на дану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

29 вересня 2014 року банк направив на адресу відповідача письмову вимогу щодо звільнення квартири в добровільному порядку, яка відповідачем отримана 06 жовтня 2014 року, однак відповідач добровільно зі спірної квартири не виселився.

Згідно з довідкою ТОВ «Житлосервіс» у квартирі з 26 червня 2014 року ніхто не зареєстрований, а особовий рахунок значиться за ПАТ «Універсал Банк».

07 листопада 2014 року представники банку виїжджали за місцем знаходження квартири, однак відповідач квартиру не звільнила, до приміщення представників банку не допускає, про що було складено відповідний акт.

За змістом частини першої статті 575 ЦК та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норми ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду з позовом про виселення з іпотечного майна, ПАТ «Універсал Банк» як на підставу своїх вимог посилалось як на норми ЦК України, так і на норми Закону України «Про іпотеку», які у свою чергу мають різні правові наслідки.

Проте суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, всупереч вимогами ст. ст. 10, 11 ЦПК України належним чином не з'ясував характер спірних правовідносин та обраного позивачем в цьому випадку способу захисту своїх прав, що призвело до передчасного висновку суду про можливість виселення відповідача без надання іншого житла.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак