АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3627/16 Справа № 183/7071/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Кредитної спілки «Союз Дніпро», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним та за позовом ОСОБА_2 до Кредитної спілки «Союз Дніпро», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року КС «Союз-Дніпро» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором, яким просили стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 1449/14 від 19.06.2014 року в розмірі 106 864,44 грн., з яких: 89 460,00 грн. залишок по кредиту, 17 404,44 грн. відсотки нараховані за прострочення платежів.

У обґрунтування заявленого позову позивач посилався на ті обставини, що 19.06.2014 року між КС «Союз-Дніпро» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 1449/14, відповідно до якого КС «Союз-Дніпро» надав позичальнику грошові кошти у розмірі 89 460,00 грн., зі строком повернення до 18.06.2016 року, а відповідач зобовязався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у розмірі 2,3% у встановлений термін. За період своєчасного повернення кредиту фактично за кожен день користування кредитом було нараховано 3 090,84 грн.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником ОСОБА_4 зобовязань по договору КС «Союз-Дніпро» уклало з ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 договори поруки, відповідно до яких останні поручилися за виконання ОСОБА_4 своїх зобовязань за кредитним договором.

Позивач зазначав, що зі своєї сторони кредитна спілка виконала всі умови підписаного договору, надала відповідачу кредит у вищевказаному розмірі, а відповідач ОСОБА_4 у порушення умов договору, не сплачує кошти за кредитом та відсоткам, які вона повинна сплачувати щомісяця, в результаті чого станом на 16.09.2014 року виникла заборгованість у розмірі 106 864,44 грн., яка складається із залишку по кредиту у розмірі 89 460,00 грн. та відсотків, нарахованих за прострочення платежів у розмірі 17 404,44 грн.

Посилаючись на вимоги ст. 554 ЦК України щодо солідарного обовязку за виконання умов кредитного договору, КС «Союз-Дніпро» просило стягнути з позичальника і поручителів заборгованість за кредитним договором.

У свою чергу, ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до КС «Союз-Дніпро», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки від 19.06.2014 року № 1449/14, укладеного між КС «Союз-Дніпро» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3

У обґрунтування свого позову ОСОБА_3 посилалась на ті обставини, що вона дійсно підписала договір поруки № 1449/14 від 19.06.2014 року з КС «Союз-Дніпро», але під впливом тяжких обставин. Так, до підписання договору поруки її примусила ОСОБА_4, від якої вона повністю залежала разом із своєю неповнолітньою дитиною, інших доходів, крім заробітної плати на автозаправочній станції вона не мала, а тому, боялась втратити місце роботи, що і змусило її підписати вищезазначений договір поруки.

Посилаючись на вимоги ст. ст. 213, 215 ЦК України, звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Крім того, 19.06.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до КС «Союз-Дніпро», ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки від 19.06.2014 року № 1449/14, укладеного між КС «Союз-Дніпро» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3

У обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на ті обставини, що на час укладення спірного договору поруки вона працювала на посаді старшого оператора ПП «Лукойл-Україна». Вона працювала з документами і кожного дня підписувала їх у великій кількості. ОСОБА_4, яка доводиться їй рідною сестрою, на той час була її безпосереднім керівником. Оскільки, ОСОБА_2 мала до неї довіру, відповідач, скориставшись таким відношенням до себе, просто «підсунула» договір поруки їй для підпису. Про існування договору поруки та про те, що вона є поручителем за кредитним договором, позивач дізналась значно пізніше, лише коли їй зателефонували з КС «Союз-Дніпро» з питанням щодо погашення зобовязань по вищезазначеному кредитному договору. Позивач вважала, що ОСОБА_4 обманним шляхом здобула її підпис на договорі поруки.

Таким чином, посилаючись на вимоги ст. ст. 203, 215, 230, 231 ЦК України, звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 року позов КС «Союз-Дніпро» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року відмовлено у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2016 року заяву ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з кредитної спілки «Союз-Дніпро» на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1) витрати, повязані із проведенням судової почеркознавчої експертизи у розмірі 2 949 грн. 12 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 600,00 грн.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

У апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожна окремо, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги, оскільки вважають, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно кредитного договору № 1449/14 від 19.06.2014 року, укладеного 19.06.2014 року між КС «Союз-Дніпро» та ОСОБА_4, КС «Союз-Дніпро» надав позичальнику грошові кошти у розмірі 89 460,00 грн., строком повернення до 18.06.2016 року, а відповідач зобовязався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у розмірі 2,3% у встановлений термін. За період своєчасного повернення кредиту фактично за кожен день користування кредитом було нараховано 3 090,84 грн. (а.с.4).

На забезпечення виконання умов кредитного договору, було укладено договори поруки.

Так, 19 червня 2014 року було укладено договір поруки № 1449/14, укладений між КС «Союз-Дніпро», з однієї сторони, та ОСОБА_2, ОСОБА_3, з іншої сторони на забезпечення своєчасного виконання позичальником ОСОБА_4 зобовязань по кредитному договору № 1449/14 від 19.06.2014 року, відповідно до якого останні зобовязалися за виконання ОСОБА_4 своїх зобовязань за кредитним договором (а.с.6).

Крім того, 19 червня 2014 року було укладено договір поруки № 1449/14, укладений між КС «Союз-Дніпро», з однієї сторони, та ОСОБА_5 з іншої сторони на забезпечення своєчасного виконання позичальником ОСОБА_4 зобовязань по кредитному договору № 1449/14 від 19.06.2014 року, відповідно до якого остання зобовязалася за виконання ОСОБА_4 своїх зобовязань за кредитним договором (а.с.7).

Судом першої інстанції було призначено судову почеркознавчу експертизу, згідно Висновку №3448-15 від 08.10.2015 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 в графі «Поручитель» договору поруки № 1449/14 від 19.06.2014 року виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису (а.с.105-108).

Також, судом було встановлено, що позивач виконав свої зобовязання щодо надання кредиту, відповідач отримав кредит у розмірі 89 460,00 грн. (а.с.8).

Суду надано розрахунок заборгованості, згідно з яким за ОСОБА_4 станом на 16.09.2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 106 864,44 грн., яка складається із залишку по кредиту у розмірі 89 460,00 грн., відсотків нарахованих за прострочення платежів у розмірі 17 404,44 грн. (а.с.3).

У обгрунтування заявлених позовних вимог, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначала, що 12.02.2015 року вона повідомила Новомосковського міжрайонного прокурора про скоєння злочину ОСОБА_6 у відношенні неї, шляхом примушення її до підписання договору поруки № 1449/14 від 19.06.2014 року з КС «Союз-Дніпро» (а.с.61-62).

Висновком СДСБЕЗ Новомосковського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровської області від 03.03.2015 року щодо розгляду заяви ОСОБА_3 стосовно неправомірних дій з боку ОСОБА_4, було встановлено, що ОСОБА_3 працювала на ПП «Лукойл-Україна» на автозаправочній станції. Її керівником була начальник комплексних заправок ОСОБА_4 У черні 2014 року остання відвезла ОСОБА_3 до Новомосковського відділення КС «Союз-Дніпро» та, погрожуючи звільненням, змусила підписати договір поруки з метою отримання кредиту. Перевіркою встановлено, що між сторонами виникли господарсько-правові відносини, які повинні вирішуватися в судовому порядку (а.с.203-204).

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_3, щодо визнання недійсним договору поруки з підстав недодержання вимог стосовно волевиявлення учасників правочину, є саме посилання на вимоги ст. 231 ЦК України про те, що даний договір нею було підписано із застосуваннями психологічного насильства зі сторони ОСОБА_4П ., яке полягало у погрозах останньої звільнити її з роботи, якщо вона відмовиться підписувати договір поруки, колегія суддів не може взяти до уваги.

Так, статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Колегією встановлено наявність особистого підпису ОСОБА_3 на Договорі поруки, що є підтвердженням її погодження, ознайомлення та досягнення згоди з усіх істотних умов Договору. А як визначено п.2.1. Договору поруки № 1449/14 відповідальність поручителя наступає у разі, коли позичальник не виконує або не належним чином виконує свої грошові зобов'язання за кредитними Договором з будь-якої причини, в тому числі смерті.

Крім того, п. 4.3. Договору поруки визначено, що Поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору, укладеним між Кредитором та Позичальником, про що свідчить підпис під даним договором. Тобто, ОСОБА_3, яка є поручитель за вказаним Договором, була також ознайомлена з текстом Кредитного договору, а її підпис у Договорі поруки свідчить про її згоду з усіма умовами.

Також, колегією встановлено, що відповідно до пункту 4.7. оспорюваного Договору поруки визначено, що даний правочин укладений на умовах вільного волевиявлення за відсутністю психологічного (включаючи використання службової залежності) чи фізичного тиску з боку Позичальника або Кредитодавця чи інших осіб у відповідності з діючим законодавством України та відсутності тяжких обставин на вигідних для Поручителя умовах.

Крім того, відповідно до свідчень свідків, допитаних у судовому засіданні, договір поруки було підписано у червні 2014 року, а у липні 2014 року ОСОБА_4 звільнилась з місця роботи та зникла у невідомому напрямку. Крім того, ОСОБА_3, стверджуючи, що ОСОБА_4 їй погрожувала, однак не надала доказів щодо вчинення конкретних дій, які могли свідчити про дійсний психологічний тиск з боку ОСОБА_4 та відсутність її справжньої волі на підписання спірного договору поруки, оскільки, погрози звільнення з роботи вже не існувало. Крім того,ОСОБА_3 звернулась до правоохоронних органів лише коли КС «Союз-Дніпро» звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Так, Договір поруки ОСОБА_3 підписала 19.06.2014 року, а із заявою до Новомосковської міжрайонної прокуратури звернулась лише 12.02.2015 року.

ОСОБА_3 у апеляційній скарзі зазначала, що свідок ОСОБА_7 особисто чула на початку червня 2014 року розмову та погрози з боку ОСОБА_4П.в неї в кабінеті, яка вимагала від ОСОБА_3 підписати договір та відносно цих обставин наголошував і інший свідок ОСОБА_8, який також підтверджував психологічний тиск на ОСОБА_3 з боку ОСОБА_4П.з метою отримати підпис від ОСОБА_3. Однак, як встановлено колегією, допитані свідки не були фактичними очевидцями психологічного тиску з боку ОСОБА_4 відносно ОСОБА_3, а лише чули розмови та могли знати відносно чого конкретно ці розмови могли стосуватись, а тому дані свідчення не можуть виступати беззаперечним доказом.

Таким чином, колегія суддів приймає до уваги свідчення даних свідків у суді першої інстанції, однак дані докази не є беззаперечним доказом обставин, на які посилається апелянт ОСОБА_3 Свідчення ОСОБА_7 можуть підтверджувати лише той факт, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 існували суперечності, але чого саме вони стосувались і чи стосувались вони спірного договору, за допомогою свідчень свідка ОСОБА_7 беззаперечно встановити не можливо.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що факт здійснення психологічного тиску на ОСОБА_3 зі сторони ОСОБА_4 не доведений, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та відхиляє доводи апеляційної скарги.

Також колегія не може прийняти доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо визнання договору поруки недійсним, як з підстав визначених ст. 230 ЦК України, що даний договір поруки нею було підписано під впливом обману так і з підстав визначених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Свою позицію ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що працюючи оператором на АЗС, вона кожного дня підписувала дуже багато різноманітних документів та припускає, що її рідна сестра ОСОБА_4, скориставшись сестринською довірою, «підсунула» їй договір поруки, а вона, в свою чергу, підписала його, сприйнявши, як один з документів, підписання яких входило до її обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З огляду на положення ст. 230 ЦК України предметом доказування у цій справі є умисел у діях особи, яка вела в оману ОСОБА_2, а також обставини щодо яких позивача введено в оману чи обставини, які перешкоджали вчиненню правочину і не були повідомлені ОСОБА_2П та їх істотність.

Тобто, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Однак, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, жодного доказу на підтвердження даних обставин, ОСОБА_2 надано не було ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Крім того, апелянтом зазначено про те, що вона взагалі не усвідомила того факту, що підписала договір, а відтак твердження позивача про те, що спірний договір їй підсунула саме ОСОБА_4, на переконання суду, є лише припущенням позивача, не доведеним жодним належним та допустимим доказом. А дії самої ОСОБА_2, можливо розцінити як недбальство, яке не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, така підстава для визнання правочину недійсним, як його укладення внаслідок обману зі сторони ОСОБА_4 є недоведеною.

Також, колегією встановлено наявність особистого підпису ОСОБА_2 на Договорі поруки, що є підтвердженням її погодження, ознайомлення та досягнення згоди з усіх істотних умов Договору. А як визначено п.2.1. Договору поруки № 1449/14 відповідальність поручителя наступає у разі, коли позичальник не виконує або не належним чином виконує свої грошові зобов'язання за кредитними Договором з будь-якої причини, в тому числі смерті.

Крім того, п. 4.3. Договору поруки визначено, що Поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору, укладеного між Кредитором та Позичальником, про що свідчить підпис під даним договором. Тобто, ОСОБА_2., яка є поручитель за вказаним Договором, була також ознайомлена з текстом Кредитного договору, а її підпис у Договорі поруки свідчить про її згоду з усіма умовами.

Також, колегією встановлено, що відповідно до пункту 4.7. оспорюваного Договору поруки визначено, що даний правочин укладений на умовах вільного волевиявлення за відсутністю психологічного (включаючи використання службової залежності) чи фізичного тиску з боку Позичальника або Кредитодавця чи інших осіб у відповідності з діючим законодавством України та відсутності тяжких обставин на вигідних для Поручителя умовах.

Наявність особистого підпису ОСОБА_2 на Договорі поруки є прямим підтвердженням її погодження, ознайомлення та досягнення згоди з усіх істотних умов договору.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що з цих підстав позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не приймає посилання ОСОБА_2 на ті обставини, що підпис від імені ОСОБА_5 у графі «Поручитель» договору поруки № 1449/14 від 19.06.2014 року виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою з наслідуванням її справжньому підпису, оскільки зазначене не стосується а ні самої ОСОБА_2, а ні саме оспорюваного Договору де стороною є ОСОБА_2, оскільки це є різними договорами.

Крім того, колегією було встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 виходив саме з відсутності підтвердження в ході судового розгляду підстав, що визначені ст. 230 ЦК України та не залишив поза увагою те, що позивач обґрунтував свій позов і іншими підставами щодо недійсності правочину, що передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України, надав належної оцінки надання переваги одних підстав перед іншими. Та у своїх висновках звернув увагу, що підстави передбачені ст..ст. 203, 215 ЦК України та 230 ЦК України, для визнання угоди недійсною, є взаємовиключними.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що зустрічні позови є не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційних скарг підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення від 15 березня 2016 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_9