Справа № 487/1173/16-ц
Провадження № 2/487/1085/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016 м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.,

при секретарі - ІГНАТЬЄВІ А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що 24 травня 2009 року померла її матір ОСОБА_2. Після смерті матері відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належала матері на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04 вересня 2001 року на біржі нерухомості «Эдвайс-Консульт». Нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області 10.02.2016 року було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі її звернення у звязку з відсутністю передбаченої законодавством реєстрації договору купівлі-продажу. З огляду на викладене позивачка просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2, померлої 24 травня 2009 року.

Представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача Миколаївської міської ради, у судове засідання не зявися, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника Миколаївської міської ради, відповідно до якої просив прийняти рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів та у відповідності до вимог діючого законодавства.

Дослідивши матеріали страви, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положеньЦК України.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

На момент переходу права власності до ОСОБА_2 правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР, цивільні права та обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР та Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обовязки. Відповідно до цього цивільні права і обовязки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 41 ЦК УРСР передбачено, що угодами визнаються дії громадян дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобовязання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Згідно ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 цього Кодексу передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) розяснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Згідно розяснень Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено, що, беручи до уваги вимоги ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно з ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) тягне недійсність договору, таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (із змінами) права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом встановлено, що04 вересня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_3, як членами біржі, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Даний договір було укладено біржею нерухомості «Эдвайс-Консульт» і зареєстровано в журналі реєстрації біржових операцій з нерухомості під №1860 від 04.09.2001 року та в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 19.09.2001 року за номером 18273.

З огляду на викладене судом встановлено, що за життя, спадкодавцем ОСОБА_2 було набуто право власності на спірний обєкт нерухомості у відповідності з вимогами чинного на момент виникнення правовідносин законодавства, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

24 травня 2009 року ОСОБА_2 померла.

Згідно свідоцтва про народження серії ЯИ №430389 від 19.01.1955 року та свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ФП №367113 від 26.01.1980 року ОСОБА_1 (до реєстрації шлюбу ОСОБА_2) ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_2.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_2 третьою миколаївською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №1010/2009 року, за даними якої донька померлої позивачка ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Даний спадкоємець від права на спадкування не усувалась, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування не змінювалась. Інші особи з заявами про прийняття спадщини згідно матеріалів спадкової справи до нотаріуса не звертались.

На момент смерті спадкодавця та звернення ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини, правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК України.

Згідно ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона, згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Постановою від 10.02.2016 року державним нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті матері у звязку невідповідністю правовстановлюючого документу (договору купівлі-продажу) вимогам законодавства щодо нотаріального посвідчення.

З огляду на викладене, оскільки спадкодавець ОСОБА_2, якою за життя було у встановленому законом порядку набуто право власності на спірний обєкт нерухомості, померла 24.05.2009 року, а позивачка, як спадкоємиця першої черги, звернулась з заявою про прийняття спадщини у строки та порядок, визначені чинним законодавством України, суд, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності наквартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2, померлої 24 травня 2009 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. 58 Конституції України, ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 4, 41, 128, 224, 227 ЦК УРСР, ст. ст. 1218, 1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру 127 (сто двадцять сім) у будинку 8 (вісім) по вулиці Київській у місті Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2, померлої 24 травня 2009 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА