У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

МазурЛ.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з вересня 2009 року по червень 2011 року згідно з домовленістю з відповідачами про будівництво благодійного центру він перераховував на банківські рахунки, відкриті на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), та через довірених осіб готівкою кошти в розмірі 289 700 доларів США, що станом на 5 листопада 2009 року становило 2 320 497 грн.

Будівельні роботи щодо вищевказаного об'єкта відповідачі розпочали у вересні 2009 року без виготовлення проектно-кошторисної документації та спеціальних дозволів. Будівництво планувалось завершити через вісім місяців до червня 2010 року, проте фактично є незавершеним до цього часу.

Згідно з висновком комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 25 липня 2013 року № 718 відповідачами на будівництво використано 708 261 грн.

Зазначає, що решту перерахованих ним коштів в розмірі 1 612 236 грн відповідачі витратили на власні потреби.

ОСОБА_3 за власні кошти добудував та відремонтував зазначене приміщення, на що ним додатково витрачено 320 тис. доларів США, що станом на 31 жовтня 2014 року становило 4 144 000 грн.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 6 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 19 листопада 2015 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними у тому, що у з вересня 2009 року по червень 2011 року вони умисно, за попередньою змовою, з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою ОСОБА_3 під приводом придбання для останнього земельної ділянки, підготовки документації та подальшого будівництва житлового будинку, організації благодійних проектів заволоділи коштами потерпілого в загальній сумі 1 612 236 грн, тобто в особливо великих розмірах.

Вважає, що внаслідок неналежного виконання відповідачами договірних зобов'язань та неповернення отриманих коштів йому завдано збитків. Таким чином, просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3 043 556 грн 79 коп. грошових коштів, 1 186 987 грн 15 коп. - інфляційних витрат, 126 916 грн 32 коп. - 3 % річних від неповернутої суми та 50 000 грн моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 612 236 грн грошових коштів та 50 тис. грн моральної шкоди скасовано, провадження в цій частині закрито.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року в частині стягнення 1 186 987 грн 15 коп. інфляційних витрат та 126 916 грн 32 коп. 3 % річних скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. У частині стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_3 1 431 320 грн 79 коп. матеріальної шкоди, а також в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу та рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що з отриманих відповідачами від ОСОБА_3 289 700 доларів США, що еквівалентно 3 751 817 грн 79 коп. згідно із курсом Національного банку України станом на 1 листопада 2014 року, на придбання земельної ділянки ними було витрачено 77 тис. грн, на незакінчене будівництво будинку 631 261 грн, решту коштів в сумі 3 043 556 грн 79 коп. привласнено. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено з підстав недоведеності позивачем факту понесення витрат в сумі 320 тис. доларів США, що еквівалентно 4 144 тис. грн згідно із курсом Національного банку України станом на 1 листопада 2014 року, на ремонт та добудову вищевказаного житлового будинку.

Скасовуючи рішення міськрайонного суду в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_3 1 612 236 грн та 50 тис. грн моральної шкоди та закриваючи провадження у справі в цій частині з урахуванням норм п. 2 ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 305 ЦПК України, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 6 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 19 листопада 2015 року, цивільний позов ОСОБА_3, за яким стягнуто на його користь солідарно з відповідачів 1 612 236 грн матеріальної та 25 тис. грн моральної шкоди, завданої злочином, задоволено.

Скасовуючи рішення міськрайонного суду в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_3 1 186 987 грн 15 коп. інфляційних втрат та 126 916 грн 32 коп. - 3 % річних та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що індекс інфляції застосовується до грошових (договірних) зобов'язань, а не до зобов'язань з відшкодування шкоди, які випливають із деліктних правовідносин.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення 1 431 320 грн 79 коп. матеріальної шкоди та відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що станом на день пред'явлення позову у порядку цивільного судочинства фактичний розмір спричиненої позивачу кримінальним правопорушенням шкоди становив 3 043 556 грн 79 коп., оскільки вироком суду стягнено 1 612 236 грн, тому задоволенню підлягає шкода у розмірі 1 431 320 грн 79 коп.

Колегія суддів вважає, що такі висновки апеляційного суду є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 6 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 19 листопада 2015 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними в тому, що в період з вересня 2009 року по червень 2011 року вони умисно, за попередньою змовою, з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою ОСОБА_3 під приводом придбання для останнього земельної ділянки, підготовки документації та подальшого будівництва житлового будинку, організації благодійних проектів заволоділи коштами потерпілого в загальній сумі 1 612 236 грн, тобто в особливо великих розмірах.

Зокрема, з отриманих від ОСОБА_3 грошових коштів загальною сумою 289 700 доларів США, що еквівалентно 2 320 497 грн станом на 5 листопада 2009 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на придбання земельної ділянки та виконання робіт з будівництва будинку, що знаходиться за адресою: вул. Шкільна, 4, с. Крупа, Луцький район Волинської області, витратили 708 261 грн, а решту коштів у розмірі 1 612 236 грн привласнили.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено такий вирок або постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Крім того, зазначеним вироком задоволено цивільний позов ОСОБА_3, за яким стягнуто на його користь солідарно з відповідачів 1 612 236 грн матеріальної та 25 тис. грн моральної шкоди, завданої злочином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_3 1 612 000 грн матеріальної шкоди та 50 тис. грн моральної шкоди є правильним.

Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Зазначена правова позиція викладена в постанову Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що домовленість сторін про будівництво житлового будинку була усною, погоджена сторонами проектно-кошторисна документація, яка є однією з істотних умов даного правочину, відсутня, що у свою чергу відповідно до ст. 638 ЦК України дає підстави вважати такий договір неукладеним. Обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав шляхом подання позову про стягнення невикористаних при будівництві коштів фактично є вимогою про відшкодування спричиненої кримінальним правопорушенням майнової шкоди, що виключає можливість застосування до спірних деліктних правовідносин положення ст. 625 ЦК України.

Такий висновок суду апеляційної інстанції є правильним, оскільки індекс інфляції застосовується до грошових (договірних) зобов'язань, а не до зобов'язань з відшкодування шкоди, які випливають із деліктних правовідносин. Оскільки у матеріалах справи відсутні відомості про погодження проектно-кошторисної документації, домовленість між сторонами була усною, такий висновок є правильним.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк