Ухвала

іменем україни

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержання законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, державного підприємства «Антонов» до ОСОБА_1, третя особа - управління Держземагенства у Бородянському районі Київської області, про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки, за касаційною скаргою заступника військового прокурора Центрального регіону України на рішення Бородянського районного суду Київської області від 15 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 04 листопада 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У березні 2014 року заступник прокурора Центрального регіону України звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі, державного підприємства «Антонов» (далі - ДП «Антонов») з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки, посилаючись на неправомірність набуття відповідачем права власності на земельну ділянку площею 0,4707 га, частина якої накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні ДП «Антонов», площа накладення становить 0,0996 га.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 15 травня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,4707 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області, виданий 10 липня 2006 року на ім'я ОСОБА_1

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 04 листопада 2015 року зазначене рішення районного суду в частині визнання державного акта на право власності на землю недійсним скасовано й в задоволенні позову в зазначеній частині відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник військового прокурора Центрального регіону України просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з безпідставності вимог про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, оскільки такий акт видано на підставі договору купівлі-продажу, дійсність якого та відповідність вимогам закону позивачем не оскаржується.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом установлено, що на підставі рішення Бородянської районної ради Київської області від 20 жовтня 1995 року та рішень Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області від 16 грудня 1997 року, 25 травня 1999 року та від 13 вересня 1999 року ДП «Антонов» отримало державні акти на право постійного користування земельними ділянками на території Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області площами 8,6 га, 1,7 га та 19,92 га, а всього 30,22 для розширення аеродрому та виробничих потреб.

Відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить суміжна земельна ділянка площею 4,4707 га, цільове призначення якої ведення особистого селянського господарства, про що свідчить виданий 10 липня 2006 року на підставі договорів купівлі-продажу на її ім'я державний акт серії НОМЕР_1 про право власності на вказану земельну ділянку.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 18 березня 2015 року існує накладення земельних ділянок, які перебувають у користуванні ДП «Антонов» та у власності ОСОБА_1, і площа накладення становить 0,686 га, а саме частина земельної ділянки, якою фактично користується ДП «Антонов» (територія, на якій розташовано світосигнальну систему аеродрому, вогні для забезпечення заходу на посадку та ізльоту) знаходиться у приватній власності ОСОБА_1

Згідно зі ст. 14 Конституції Україниправо власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України(далі - ЗК України ) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України , цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав та посвідчуються, зокрема державним актом (ст. ст.125 , 126 ЗК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Отже, якщо позивач вимагає повернення майна, відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (ст. ст. 387, 388 ЦК України).

Аналогічна правова позиція висловлена й у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 25 червня 2014 року № 6-67цс14 та від 13 травня 2015 року № 6-67цс15.

Проте вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, на порушення вимог ст.ст. 213, 214, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів прокурора належним чином не перевірив; в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин; не встановив яким чином мають бути відновлені порушені права ДП «Антонов», унаслідок чого припустився помилки в застосуванні вимог матеріального права.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника військового прокурора Центрального регіону України задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 04 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко