Єдиний унікальний номер 725/323/16-ц
Номер провадження 2/725/75/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016 Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

при секретарі Слободян В.О.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приватного нотаріуса ОСОБА_6 про виселення та відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приватного нотаріуса ОСОБА_7 про виселення та відшкодування шкоди.

Посилалася на те, що ОСОБА_8 проживала ІНФОРМАЦІЯ_1, вказана квартира перебувала у власності останньої. 17.06.1998 року ОСОБА_8 померла, вона є її спадкоємцем за заповітом.

Також зазначила, що 08.02.1996 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який 19.02.1996 року був зареєстрований в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації.

Згодом 23.06.1999 року ОСОБА_4 продала вже належну їй спірну квартиру ОСОБА_2 Зазначений договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_6, який належним чином не перевірив правовстановлюючі документи ОСОБА_4 на спірну квартиру та незаконно надав дозвіл на відчуження її квартири.

Крім того, вказувала на те, що 10.09.2014 року Державним реєстратором було зареєстровано її право власності на квартиру №2, що по вул.Салтикова-Щедріна,23 м.Чернівці. Тому вважає, що її права власника майна були порушені.

Просила визнати недійсною угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, що була посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_7; повернути у її власність квартиру №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м.Чернівці, виселивши із неї ОСОБА_2, а також стягнути з відповідачів на її користь 500000 гривень на відшкодування майнової шкоди.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що вона є законною власницею квартири, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23/2 м.Чернівці. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача у судовому засіданні також позов не визнала з підстав, викладених у поданих до суду запереченнях. Просила відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила.

Відповідач ОСОБА_6 також у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 27.12.1991 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м. Чернівці (а.с.5).

В подальшому, 08 лютого 1996 року ОСОБА_8 продала вказану квартиру ОСОБА_10, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 08.02.1996 року (а.с.9-10).

23.06.1999 року ОСОБА_10 в свою чергу продала квартиру №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м. Чернівці Сіржант ОСОБА_11, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.06.1999 року (а.с.4). Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 24.06.1999 року (а.с.4).

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.2 ст.331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 у визначеному законом порядку набула право власності на квартиру №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м.Чернівці.

Судом також встановлено, що 29.10.1999 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_12, яка померла 17.06.1998 року є ОСОБА_1. Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з однокімнатної квартири за №2, житловою площею 22,30 кв.м., загальною площею 52,20 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці на вул.Салтикова-Щедріна, в будинку №23 (а.с.6).

В подальшому рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.04.2000 року, позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою на ОСОБА_1, що стосується квартири АДРЕСА_1. Усунути перешкоди в користуванні нею, виселивши ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2. Зазначене рішення суду є чинним та набрало законної сили.

Посилання позивача в якості підстави для задоволення позову на витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.09.2014 року (а.с.8) не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Так, постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області ОСОБА_13 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №15716909 від 11.09.2014 року щодо реєстрації права приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1

Вказану постанову суду першої інстанції ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.05.2015 року було залишено без змін. Таким чином, на час розгляду справи судом постанова суду від 10.03.2015 року є чинною та набрала законної сили.

Згідно ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому особа самостійно обирає спосіб захисту цивільного права.

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Разом із тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 не є та не була власницею квартири №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м.Чернівці, а тому її права порушені не були.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_14 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

На підставі наведеного, суд зауважує, що законний власник квартири №2, що по вул.Салтикова-Щедріна, 23 м.Чернівці, тобто ОСОБА_2, має право сподіватись на можливість мирно користуватися своєю власністю.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсною угоди від 23.06.1999 року, яка була укладена між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього кодексу.

Як видно із змісту ч.1, ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Аналізуючи положення вказаної статті, суд зауважує, що будь-який правочин реалізується суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу.

Проаналізувавши положення оспорюваного правочину, суд приходить до висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу від 23.06.1999 року були дотримані та виконані всі необхідні умови, які визначенні чинним законодавством для даного виду договору, і укладаючи оскаржуваний договір сторони мали на меті укласти саме договір купівлі-продажу.

Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу від 23.06.1999 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 235 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним.

Крім того, позивач звернулась до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідачів на її користь 500000 гривень на відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч. ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Однак, як було встановлено судом, будь-яких неправомірних дій відповідачі відносно ОСОБА_1 не вчиняли, а тому підстави для покладення на них обовязку по відшкодуванню майнової шкоди позивачу відсутні.

Відповідно до вимог ст.ст.213, 215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.203, 215, 319, 321, 328, 391, 1166 ЦК України, ст.ст.8, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приватного нотаріуса ОСОБА_6 про виселення та відшкодування шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька