Справа № 603/146/16-ц
Провадження №2/603/68/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Галіяна І. М.

за участі секретаря судового засідання Сандалюка О.В.

розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Монастириська цивільну справу

за уточненими позовними вимогами ОСОБА_1

третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2

до Виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради Монастириського району Тернопільської області

третіх осіб на стороні відповідача: ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 цегельний завод», КП «Монастириське Бюро технічної інвентаризації»

про визнання незаконними і скасування рішень виконавчого комітету, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно,

за участі:

представника позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6

третьої особи на стороні позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 сільської ради ОСОБА_7

представника третьої особи КП «Монастириське Бюро технічної інвентаризації» - не зявився

представника третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_8

представника третьої особи ТзОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» - ОСОБА_8

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 у березні 2016 року звернулась в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовною заявою про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 15 квітня 2009 року №19 «Про визнання та оформлення права власності на обєкти нерухомого майна в с. Задарів по вул. Перемоги 40» та скасування державної реєстрації права власності на нежитлові будівлі, виробничі будівлі та споруди цегельного заводу, яка проведена на підставі вищевказаного рішення.

12 квітня уточнивши позовні вимоги позивач просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 20 червня 2007 року № 66 «Про розгляд відношення»; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 15 квітня 2009 року № 19 «Про визнання та оформлення права власності на обєкти нерухомого майна в с. Задарів по вул. Перемоги 40» в частині визнання права власності ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» на нежитлові будівлі, виробничі будівлі та споруди цегельного заводу, придбані 23 червня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в Монастириського райагробуду згідно договору купівлі-продажу; скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлові будівлі, виробничі будівлі та споруди цегельного заводу за адресою Тернопільська область Монастириський район с. Задарів вул. Перемоги 40 за ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод», придбані 02 червня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в Монастириського райагробуду згідно договору купівлі-продажу, яка проведена на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради від 15.04.2009 року №19.

На обґрунтування заявлених вимог позивач у позовних матеріалах, а її представники в судовому засіданні зазначили, що 18.09.2015 року Монастириським районним судом Тернопільської області було розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_2

За час перебування в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2003 року за спільні кошти, було придбано майно а саме: 1/2 цегельного заводу за адресою вул. Перемоги 40 с. Задарів Монастириський район Тернопільська область. Це майно згідно довідки-характеристики, виданої 18.03.2003 року Монастириським райагробудом на день придбання складалося з нежитлових будівель, виробничих будівель та споруд. Договір купівлі-продажу від 23.06.2003 року оформлено на ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і купівельна вартість 1/2 цегельного заводу становила 25000 грн. Зазначене майно вони набували з наміром спільного використання й планували передати його в майбутньому своїм дітям. Проте, під час розгляду в Монастириському районному суді Тернопільської області цивільної справи №603/689/15-ц за її позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, позивачу стало відомо, що колишній чоловік без її на те згоди передав в статутний капітал ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» вищевказане майно.

Пізніше виконавчим комітетом ОСОБА_3 сільської ради від 20.06.2007 року № 66 та від 15.04.2009 року № 19, без згоди позивача прийнято рішення на підставі яких оформлено факт належності майна, який вона вважає спільною сумісною власністю подружжя за ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» і вирішено видати свідоцтво цьому господарюючому субєкту про право приватної власності на будівлі і споруди цього заводу та право власності на нежитлову будівлю, виробничі будівлі та споруди. Зазначені рішення на думку позивача позбавили її та ОСОБА_2 права власності на їх спільне майно. А відтак вважає, зазначені рішення виконавчого комітету незаконними.

Враховуючи, що державна реєстрація права власності на нежитлові будівлі, виробничі будівлі та споруди цегельного заводу за адресою вул. Перемоги 40 с. Задарів Монастириський район Тернопільська область за ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод», є похідною від оспорюваного рішення від 15.04.2009 року № 19, позивач вважає що державна реєстрацію права власності також проведена з порушенням закону.

З огляду на це позивач просить визнати незаконними та скасувати оспорювані рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради та скасувати державну реєстрацію права власності на спірні обєкти нерухомості ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод».

Представники позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали повністю з підстав зазначених в уточненій позовній заяві від 11 квітня 2016 року та просять їх задовольнити.

Третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_2 не заперечив з приводу задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_1.

Представник відповідача сільський голова ОСОБА_7, в судовому засіданні просив відмовити позивачу в задоволенні уточнених позовних вимогах. У поясненнях зазначив, що рішення відповідача є законними та не порушують прав власника майна.

Представник третіх осіб на стороні відповідача ОСОБА_8 (за клопотанням якого було проведено заміну третьої особи), заперечив проти уточнених позовних вимог та просив відмовити позивачу в їх задоволенні. Зазначив, що жодні права позивача при прийнятті виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування оспорюваних рішень не порушені, а відтак, підстав для задоволення вимог відповідача немає. Вказав, що позивачем обрано недопустимий спосіб захисту, оскільки не ставиться вимог про визнання незаконним свідоцтва про право власності від 06.01.2010 року на цегельний завод, а лише окремо позивач наполягає на скасуванні рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради від 15.04.2009 року № 19, яке вичерпало свою дію після видання свідоцтва про право власності на цегельний завод.

Представник третьої особи на стороні відповідача - КП «Монастириське Бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не зявився хоча повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. У заяві від 22.03.2016 року представник КП «Монастириське Бюро технічної інвентаризації» просив справу розглядати без його участі, однак зазначив, що з позовом згідний (а.с. 25).

Розглянувши в судовому засіданні матеріали цивільної справи, заслухавши доводи сторін у справі, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд встановив такі обставини.

23.06.2003 року на підставі договору купівлі-продажу (а.с.16) ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках по (1/2 кожен) набули права власності на цегельний завод загальною площею 3689,6 кв.м., який знаходиться в с. Задарів Монастириського району Тернопільської області.

Згідно з засновницьким договором про створення Товариства з обмеженою відповідальністю від 29.04.2004 року, який укладений між засновниками ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.68) створено ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод».

Відповідно до пункту 5.2. цього договору внеском кожного із засновників у Статутний фонд товариства є його частка в майновому комплексі цегельного заводу, що належить Засновникам відповідно до договору купівлі-продажу від 23.06.2003 року.

Окрім цього, судом встановлено, що у період внесення Засновниками майна в статутний фонд Товариства, позивач ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі із одним із Засновників Товариства ОСОБА_2, зазначена обставина визнана усіма учасниками присутніми в судовому засіданні та не заперечувалася.

Як вбачається із даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua/freeserch/) ресурс безкоштовний, дата державної реєстрації ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» - 05 травня 2004 року. Зазначене також підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи № 699600, що міститься в інвентарнійй справі.

Як встановлено в судовому засіданні 18 червня 2007 року директор ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» звернувся до відповідача ОСОБА_3 сільської ради із відношенням видати рішення про право власності на будівлі та споруди цегельного заводу (а.с. 148).

Рішенням від 20 червня 2007 року виконавчий комітет ОСОБА_3 сільської ради, розглянувши відношення ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» вирішив встановити факт належності і видати свідоцтво про право приватної власності на будівлі і споруди цегельного заводу в селі Задарів за ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» (а.с. 54).

Пізніше, 03 липня 2007 року директор ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» звернувся із відношенням до Бюро технічної інвентаризації м. Монастириська з проханням видати товариству свідоцтво на право власності та витяг з реєстру, мотивуючи це необхідністю представлення зазначених документів у відділ ліцензування в м. Києві для отримання ліцензії на геологічне вивчення та використання надр (а.с. 149).

На підставі зазначеного звернення, на імя ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» видано свідоцтво від 05 липня 2007 року про право власності на нерухоме майно на нежитлові будівлі, виробничі будівлі та споруди цегельного заводу, загальною площею 3689,6 кв.м (а.с. 150).

Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні, 23.11.2007 року між ОСОБА_3 сільською радою та ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.58), згідно умов якого ОСОБА_3 сільська рада продала, а ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» купив, за гроші в сумі 67234 грн. 24 коп., земельну ділянку площею 1,3308 га на якій розміщено цегельний завод.

19.11.2008 року, на підставі вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки, ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №065175 (а.с.55).

Відтак цегельний завод і земельна ділянка на якій він розташований на праві власності належить юридичній особі ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод».

Також, в судовому засіданні встановлено, що ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод», за рахунок майнових внесків його засновників ОСОБА_4 та ОСОБА_2 здійснили реконструкцію цегельного заводу, внаслідок чого це майно збільшилося в своїй площі й вартості в звязку з чим товариство звернулось до виконкому ОСОБА_3 сільської ради з проханням визнати за ними право власності на цегельний завод з видачею свідоцтва про право власності на нього.

Так, відповідно до заяви від 18 березня 2009 року директор ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» звернувся до відповідача ОСОБА_3 сільської ради із заявою видати рішення про визнання права власності на будівлі та споруди (пилорама і гараж для автомобілів) (а.с. 158).

Рішенням від 15 квітня 2009 року виконавчий комітет ОСОБА_3 сільської ради, розглянувши відношення ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» вирішив визнати та оформити право приватної власності на нежитлові будівлі та споруди за ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» (а.с. 154).

На підставі зазначеного рішення виготовлено свідоцтво серії САС №303922, від 06 січня 2010 року про право власності на нерухоме майно на нежитлові будівлі, виробничі будівлі та споруди цегельного заводу, загальною площею 4087,4 кв.м (а.с.155), та проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом (а.с.34, 74).

Отже судом встановлено, що за час внесення майна до статутного фонду ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» майновий стан цього господарюючого субєкта суттєво покращився.

Окрім цього, як убачається із матеріалів справи, при прийнятті відповідачем оспорюваних рішень посаду директора ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» займав ОСОБА_2 колишній чоловік позивача.

Визначаючись щодо норм права, які регулюють спірні відносини суд виходить із наступного.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про підприємництво» розкривається поняття «підприємництва» як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Проголошена в ч. 1 ст. 3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст. 5 Закону.

Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Відповідно до ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці.

Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України).

Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, ГК України та Законом України «Про господарські товариства». За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно зі ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником, в тому числі й майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Аналогічна норма закріплена в ст. 12 Закону України «Про господарські товариства».

Таким чином, з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство.

Отже, з моменту внесення майна до статутного фонду, товариство стає єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

Статтею 100 ЦК України встановлено, що право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.

У відповідності до ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права, до якого згідно ст. 100 цього ж Кодексу належить право участі у товаристві, становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

В силу ч. 3 ст. 269 ЦК України фізична особа не може бути позбавлена права участі в товаристві.

Як визначено ч. 1 ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Отже, в момент передачі майна товариству в обмін на корпоративні права в ньому (отримання частки у статутному капіталі юридичної особи) колишній чоловік позивача засновник ОСОБА_2 свідомо припинив цивільні права на це майно з набуттям корпоративних прав на участь в управлінні господарським товариством, отримання певної частки прибутку даної організації, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами (стаття 167 ГК України).

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. Так, за змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

При цьому, виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів, а у разі використання одним із подружжя спільних коштів всупереч ст. 65 СК України інший з подружжя має право на компенсацію вартості його частки (п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").

Тобто, з моменту внесення вкладу до статутного капіталу господарського товариства він є виключно власністю самого товариства, а спільні грошові кошти чи майно подружжя, внесене до статутного фонду, втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

У зв'язку з викладеним нерухоме майно, внесене одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільного майна подружжя, стає власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільне майно трансформується в інший об'єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого майна.

Таким чином, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року № 6-5цс14 та від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13, від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, які згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Разом з тим суд вказує, що відсутність згоди позивача по справі на внесення її колишнім чоловіком ОСОБА_2 нерухомого майна до статутного капіталу товариства, не може розцінюватись судом в якості підстав для визнання незаконними та скасування спірних рішень відповідача, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, ТОВ «ОСОБА_3 цегельний завод» є власником майна, переданого йому, як вклад до статутного фонду, набуло це майно та оформило його у встановленому законом порядку, без порушення в тому числі й прав позивача так як її майнове право трансформувалося у зобовязальне.

Як вбачається з позову, позивач покликаючись на незаконність оспорюваних актів вказує як на підставу позову ст. 393 ЦК України.

Відповідно до статті 393 ЦК України встановлено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, умовою для подання такого позову є невідповідність актів, прийнятих зазначеними органами, вимогам закону, а також порушення цими актами права власності. Незаконність може полягати як у невідповідності акта компетенції органу, який його прийняв, так і в безпосередньому порушенні права власності виданням такого акта.

Виходячи з зазначеної норми, позивачем за таким позовом може бути власник або титульний володілець, право власності якого порушене виданням переліченим органами актів, і таке право має вже існувати тобто, беззаперечно передувати зверненню до суду, адже відсутність права виключає його судовий захист.

Разом з тим, як встановлено судом, підстав для захисту права власності позивача за правилами ст. 393 ЦК України відсутні, оскільки її речове право трансформовано у зобовязальне.

Крім того, заявляючи вимоги про визнання незаконним та скасування рішень виконкому сільської ради, позивач не вказала, яким вимогам закону вони не відповідають, і якими нормами закону передбачено отримання згоди позивача (фізичної особи) на прийняття органом місцевого самоврядування зазначених рішень.

Окрім цього, позивач обґрунтовуючи свої доводи на підставі того, що вона не надавала згоди на передачу нерухомого майна, що належало їй на праві спільної сумісної власності із ОСОБА_2І фактично ототожнила оспорювані рішення виконкому сільської ради з правочином по відчуженню майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також суд не вбачає підстав для задоволення позову на підставі ст. 21 ЦК України, оскільки з аналізу цієї норми вбачається, що обовязковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення субєктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, а також якщо правовий акт суперечить актам цивільного законодавства.

Разом з тим, доказів які б свідчили про порушення прав позивача, внаслідок прийняття виконкомом ОСОБА_3 сільської ради оспорюваних рішень та здійснення КП «Монастириське бюро технічної інвентаризації» реєстрації права власності, а також, що прийняті правові акти суперечать актам цивільного законодавства, позивач ОСОБА_1 суду не надано.

Окрім цього, не знайшло свого підтвердження в суді й те, що ОСОБА_2 здійснюючи вкладення в статутний капітал спільного майна подружжя, діяв не добросовісно, тобто в супереч інтересам сімї.

З огляду на зазначене суд відмовляє у задоволені позову ОСОБА_1 повністю за недоведеністю.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 205, 209, 212- 215 ЦПК України, 60, 61, 63, 65 СК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні уточнених позовних вимог, а саме, щодо:

- визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 20 червня 2007 року №66 «Про розгляд відношення»;

- визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 15 квітня 2009 року №19 «Про визнання та оформлення права власності на обєкти нерухомого майна в с.Задарів по вул.Перемоги 40» в частині визнання права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 цегельний завод» на нежитлові будівлі, виробничі будівлі та споруди цегельного заводу, придбані 02 червня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в Монастириського райагробуду згідно договору купівлі-продажу;

- скасування державної реєстрації права власності на нежитлові будівлі, виробничі будівлі та споруди цегельного заводу за адресою Тернопільська область Монастириський район с.Задарів вул.Перемоги 40 за Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 цегельний завод», придбані 02 червня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в Монастириського райагробуду згідно договору купівлі-продажу, яка проведена на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради від 15.04.2009 року №19 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області.

Суддя ОСОБА_9

Повне рішення суду виготовлене 15 квітня 2016 року.