У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання окремих положень кредитного договору недійсними за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 23 квітня 2013 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Банк Руський Стандарт», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк Форвард» (далі - ПАТ«Банк Форвард»), укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав грошові кошти у розмірі 50 тис. грн на строк до 23 квітня 2016 року зі сплатою 0,01 % на рік. Однак положення розділу 2 кредитного договору й довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33 % не відповідає чинному законодавству, зокрема, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відповідно до якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним положення розділу 2 договору про надання споживчого кредиту щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33 %.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним положення розділу 2 договору про надання споживчого кредиту від 23 квітня 2013 року щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33 %. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк Форвард», посилаючисьна неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішенняапеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що встановлена комісійна винагорода за розрахункове обслуговування є комісією за ведення рахунку й здійснення передбачених Умовами надання та обслуговування кредитних операцій за рахунком, тому при укладенні кредитного договору з боку відповідача не встановлено порушення закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що представник відповідача не конкретизував, за надання яких саме супутніх послуг, що надаються позичальнику, нараховується щомісячна комісія, крім послуг щодо ведення справи, обліку заборгованості, прийняття платежів по поверненню кредиту та відсотків за його користування, програмного забезпечення, що фактично є платою за обслуговування кредиту і здійснюються на користь банку за рахунок позивача, що суперечить п. 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 23 квітня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк Руський Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 50 тис. грн на строк до 23 квітня 2016 року зі сплатою процентної ставки у розмірі 0,01 % річних.

Пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту встановлено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У ч. 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Відповідно до п. 22.8. ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Згідно з п. 3.4. Умов надання та обслуговування кредитів за ведення рахунку та здійснення передбачених цими Умовами операцій за рахунком клієнт зобов'язаний сплачувати банку щомісячну комісію за розрахунково-касове обслуговування в розмірі, зазначеному в заяві.

Судом установлено, що розділом 2 заяви (оферти) та довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, які в сукупності з Умовами про надання та обслуговування кредитів є невід'ємною складовою договору про надання споживчого кредиту, передбачено комісійну винагороду за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33 %, що нараховується щомісячно на загальну суму кредиту 50 тис. грн і становить 1 665 грн.

Отже, в договорі комісія визначена сталим процентним показником і сторонами договору обраний порядок розрахунку комісії шляхом встановлення її через значення проценту від суми кредиту.

Підписуючи договір, позивач знав про ці договірні умови і свідомо погоджувався з ними (ст. 627 ЦК України).

Таким чином, апеляційний суд не визначився з тим, чи не є розрахункове обслуговування послугою у розумінні п. 17 ч. 1 ст. 1, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а не такою, що здійснюється на власну користь. У залежності від цього суду слід вирішувати спір.

Проте апеляційний суду порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не врахував, чи комісійна винагорода є комісією за ведення рахунку та здійснення передбачених Умовами надання та обслуговування кредитів операцій за рахунком, про що зазначено у п. 3.4. Умов надання та обслуговування кредитівта дійшов до передчасного висновку про задоволення позову.

При цьому апеляційний суд, пославшись на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-80цс12, не врахував, що в цій справі в договорі плата за обслуговування кредиту та за його дострокове погашення визначена за формулою зі змінними величинами, що суперечить положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і не вказав, у чому полягають змінні величини у даній справі, оскільки комісія визначена сталим процентним показником.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик