Дата документу 13.04.2016
Справа № 501/5598/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пушкарського Д.В.,

при секретарі Тимко М.Л.,

за участю:

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 583000 грн., з відповідача ОСОБА_2 суму боргу 160000 грн., в рахунок виконання боргових зобовязань звернути стягнення на майно відповідачів, а саме на земельну ділянку №41 та домоволодіння, що розташовані у садовому товаристві «Портовик», лінія 4 у м.Іллічівську Одеської області та автомобіль марки «Hyunday IX35», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.4-8).

10.12.2013 року позивач ОСОБА_4 надав суду заяву в якій уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 663000,00 (шістсот шістдесят три тисячі) грн., а з відповідача ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 80000 (вісімдесят тисяч) грн. (а.с.26-28).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09 липня 2008 року він передав відповідачу ОСОБА_1 за договором позики грошові кошти в розмірі 251000,00 грн., зі строком повернення не пізніше 09 грудня 2013 року, а 11 травня 2009 року передав відповідачу за договором безпроцентної позики грошові кошти в розмірі 332000,00 грн., зі строком повернення до 29 грудня 2013 року, про що ОСОБА_1 власноруч написав розписки. Також 20 листопада 2011 року відповідач ОСОБА_5 позичив у позивача грошові кошти в сумі 160000,00 грн. для придбання автомобілю. Оскільки під час укладання цього договору ОСОБА_1 знаходився у шлюбі з ОСОБА_2, і автомобіль, який був придбаний за позичені кошти, оформлений на імя ОСОБА_2, позивач вважає, що половину цих коштів, а саме 80000,00 грн. необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2 По теперішній час відповідачі свої зобов'язання не виконали, грошові кошти не повернули, у звязку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом (а.с.2-6).

В судове засідання позивача не зявився, надав заяву в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позову не визнав з підстав викладених в письмових запереченнях (а.с.168-170), у задоволенні позову просив відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір грошової позики від 09 липня 2008 року (а.с.11). Згідно п.1.1 цього Договору, Позикодавець зобовязується надати позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 251000,00 (двісті пятдесят одна тисяча гривень), а Позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів.

Пунктом 3.2 вказаного договору передбачено, що позичальник зобовязується повернути позичену грошову суму в строк до 09 грудня 2013 року.

Факт отримання грошей підтверджується розпискою від 09 липня 2008 року, написаною власноруч ОСОБА_1 (а.с.13), відповідно до якої ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_4 в борг грошові кошти у розмірі 251000,00 (двісті пятдесят одна тисяча гривень).

11 травня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір безпроцентної позики (а.с.14), відповідно до п.1 якого Позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в розмірі 332000,00 (триста тридцять дві тисячі гривень), зі строком повернення до 29 грудня 2013 року.

Факт отримання грошей підтверджується розпискою від 11 травня 2009 року, написаною власноруч ОСОБА_1 (а.с.16), відповідно до якої ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_4 в борг грошові кошти у розмірі 332000,00 (триста тридцять дві тисячі гривень).

19 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір грошової позики (а.с.17-18), відповідно до п.1.1 Позикодавець зобовязується надати позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 160000,00 (сто шістдесят тисяч гривень), а Позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів.

Пунктом 3.2 вказаного договору передбачено, що позичальник зобовязується повернути позичену грошову суму в строк не пізніше 19 серпня 2013 року.

Факт отримання грошей підтверджується розпискою від 19 листопада 2011 року, написаною власноруч ОСОБА_1 (а.с.19), відповідно до якої ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_4 в борг грошові кошти у розмірі 160000,00 (сто шістдесят тисяч гривень).

В зазначені строки і по теперішній час ОСОБА_1 свої зобов'язання щодо повернення боргу не виконав, грошові кошти не повернув.

Як вбачається з позовної заяви, під час укладання договору грошової позики від 19 листопада 2011 року, ОСОБА_1 знаходився у шлюбі з ОСОБА_2 (вказана обставина не заперечувалась сторонами). Позивач зазначає, що грошові кошти в сумі 160000,00 грн. ОСОБА_1 позичив для придбання автомобілю, який був придбаний та оформлений на імя ОСОБА_2, що свідчить про її солідарну відповідальність по поверненню боргу стосовно договору позики від 21 листопада 2011 року у сумі 160000,00 грн.

Стаття 61 СК України передбачає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідач ОСОБА_2, заперечуючи проти позову, зазначила, що згоди на укладання договору позики від 21 листопада 2011 року на суму 160000,00 грн. вона не надавала, і вказані кошти, як зазначено в договорі, були отримані ОСОБА_1 для задоволення власних потреб та інтересів та є його особистою приватною власність.

Суд звертає увагу, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Але з таких підстав відповідач ОСОБА_2 з позовом до суду не зверталась, тому, на думку суду, позичені кошти в сумі 160000,00 грн. є обєктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках.

Суд не знаходить підстав для задоволення вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з позивача грошових коштів в розмірі 32604,00 грн., які були витрачені нею на оплату експертизи, оскільки експертиза була призначена та проведена з метою забезпечення зустрічного позову, який за клопотанням ОСОБА_2 ухвалою суду від 22 січня 2016 року (а.с.175) був залишений без розгляду.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання позикодавцю визначеної грошової суми.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

У відповідності до ст.ст.526, 530, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, враховуючи, що відповідачі не виконують належним чином свої зобовязання, відповідно до умов договору безпроцентної позики, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 663000 (шістсот шістдесят три тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 80000 (вісімдесят тисяч) гривень.

В іншій частині вимог позову відмовити.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 витрат на проведення експертизи в сумі 32604,00 грн.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Одеської області через Іллічівський міський суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя