Справа № 629/79/16-ц
Номер провадження 2/629/324/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Соколенко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Лозова Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого без балансового відділення № 10020/0514 філії - Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третьої особи публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого без балансового відділення № 10020/0514 філії - Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що вона з 17 грудня 2005 року знаходилася в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Шлюб було розірвано 28 серпня 2012 року на підставі заочного рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області, яке набрало законної сили 04 жовтня 2012 року. Про існування рішення про розірвання шлюбу позивачу стало відомо лише 29 грудня 2015 року. Від даного шлюбу в них є неповнолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. За період шлюбу сторонами була придбана трикімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Дана квартира була придбана в кредит на підставі договору іпотечного кредиту № 2465 від 30.09.2008 року, який було оформлено на відповідача по справі. На даний час сторони виконують умови вищевказаного договору та сплачують кредит. Станом на 28.12.2015 року борг за кредитним договором складає 26756 гривень 51 копійки. Відповідач мирно вирішити даний спір не бажає, тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом та просить в порядку розподілу майна подружжя поділити між нею та відповідачем вищевказану квартиру, визнавши за нею право власності на ? частину квартири. Крім цього просить поділити між нею та відповідачем по справі заборгованість по кредиту, яка на 28 грудня 2015 року становить 26756 гривень 51 копійки, визнавши за нею обов'язок по сплаті кредиту у розмірі 13378 гривень 26 копійок. Також просить стягнути з відповідача по справі на її користь, сплачений нею при подачі до суду позовної заяви судовий збір у розмірі 981 гривні 78 копійок.

Позивач в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності. Крім цього до своєї заяви надала заяву про зменшення позовних вимог в якій просить в порядку розподілу майна подружжя поділити між нею та відповідачем квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, визнавши за нею право власності на ? частину квартири. Крім цього просить поділити між нею та відповідачем по справі заборгованість по кредиту, яка на 16 лютого 2016 року становить 25946 гривень 69 копійок, визнавши за нею обов'язок по сплаті кредиту у розмірі 12973 гривні. Також просить стягнути з відповідача по справі на її користь, сплачений нею при подачі до суду позовної заяви судовий збір у розмірі 981 гривні 78 копійок. Також в своїй заяві зазначила, що в разі неявки відповідача по справі в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення, наслідки постановлення заочного рішення їй відомі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, але надала суду телефонограму в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення уточнених позовних вимог не заперечує та не заперечує проти позову в цілому.

Представник третьої особи публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого без балансового відділення № 10020/0514 філії - Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» в судове засідання не з'явився, але надав суду пояснення на позов в якому вказав, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими і такими, задоволення яких порушить права та законні інтереси АТ «Ощадбанк», оскільки спірна квартира знаходиться в іпотеці в забезпеченні кредитних зобов'язань за іпотечним договором № 2466 від 30.09.2008 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституції України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріали справи свідчать, підтверджено наявними у справі доказами, і не заперечується сторонами, що 17 грудня 2005 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який розірвано рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області 28 серпня 2012 року.

Під час шлюбу сторонами за договором купівлі-продажу від 30 вересня 2008 року було придбано трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 65,9 кв.м., в тому числі жила площа 38,5 кв.м., посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О., зареєстровано в реєстрі за № 5143, зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.09.2008 року. Оформлення правовстановлюючих документів здійснено на ім'я чоловіка ОСОБА_2.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить відповідачу на праві особистої приватної власності

Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

При цьому в разі невчинення сторонами дій направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та невнесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію).

З наведених положень випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Суд виходить із того, що оспорювану трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1, набуто сторонами за час шлюбу, що є підставою визнати вказане майно об'єктом права спільної сумісної власності подружжя й частки цього майна є рівними.

Щодо позовної вимоги про поділ заборгованості за кредитним договором у розмірі 25946 гривень 69 копійок, суд вважає такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Так, відповідно до роз'яснень, які містяться у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За таких обставин, враховуючи, що за час шлюбу сторонами було придбано спірну квартиру, яка і є спільною сумісною власністю подружжя, суд задовольняє позовні вимоги позивача ОСОБА_1, визнавши за сторонами по справі право власності по 1/2 частині спірного нерухомого майна.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору при подачі позовної заяви майнового характеру станом на 01.01.2015 року складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тому позивач при подачі позовної заяви до суду сплатив судовий збір у розмірі 981 гривні 78 копійок, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі у відповідності до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 981 гривні 78 копійок на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. 129 Конституції України, ст.ст. 321, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 68, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженкою м. Лозова, Харківської області, громадянкою України, реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1, зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2, яка фактично мешкає за адресою : АДРЕСА_3 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженцем с. Григорівка, Близнюківського району, Харківської області, громадянином України, зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 заборгованість за договором про іпотечний кредит № 2465 від 30 вересня 2008 року.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженкою м. Лозова, Харківської області, громадянкою України, реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1, зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2, яка фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 обов'язок по сплаті заборгованості за договором про іпотечний кредит № 2465 від 30 вересня 2008 року у розмірі 12973 гривні.

Визнати за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженцем с. Григорівка, Близнюківського району, Харківської області, громадянином України, зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 обов'язок по сплаті заборгованості за договором про іпотечний кредит № 2465 від 30 вересня 2008 року у розмірі 12973 гривні 69 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженцем с. Григорівка, Близнюківського району, Харківської області, громадянином України, зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 981 гривні 78 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.А. Смірнова