Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/7966/15 головуючий у 1 інстанції Ковальова Ю.В.
провадження № 22-ц /778/2084/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору від 08.08.2008 року № КФ (03)97-08,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Таскомбанк» про захист прав споживача, у якому просив визнати недійсним кредитний договір від 08.08.2008 року № КФ (03)97-08, укладений між ним та ВАТ «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт» (правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк»).

В обґрунтування позову зазначив, що 08 серпня 2008 року між ним та Банком було укладено кредитний договір від 08.08.2008 № КФ(03)97-08, за яким Банк надає позичальнику короткостроковий кредит в сумі 50 000 доларів США на споживчі цілі. При укладенні договору відповідачем було порушено його законні права. Кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси.

Порушення відповідачем чинного законодавства України в галузі кредитування полягає в тому, що п 2.1 договору, за яким «Банк надає Позичальнику короткостроковий кредит в сумі 50 000,00 доларів США на споживчі цілі» суперечить ч. 1 ст. 524 ЦК України про те, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Зазначене порушення вимог ЦК України має своїм наслідком недійсність договору в цілому, так як п. 2.1. є суттєвою умовою договору, його предметом. Також, вказаний договір повинен бути визнаний недійсним у звязку з тим, що на момент його укладення у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій. Зазначає, що на момент укладання договору курс гривні до долару США приблизно становив 500 грн. за 100 доларів.

Як запевняли його працівники банку, кредит в іноземній валюті - долар, є для нього найбільш вигідним. На сьогодні курс гривні до долару становить приблизно 2 200,00 гривень за 100 доларів. Ніхто не може гарантувати, що долар не подорожчає ще більше. Станом на сьогодні, та подальше виконання договору, без сумніву порушило, і далі порушуватиме співвідношення майнових інтересів позивача, і інтересів відповідача, так як відповідачу буде повернуто з боку позивача значно більше, ніж домовлено, в день укладення договору. Подальше виконання договору позбавить позивача того, на що він розраховував при його укладенні - отримання вигідного кредиту. Тобто, вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов»язків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг.

Крім того, зазначає, що договір взагалі, не містить необхідні умови його укладення, порядку його зміни, який враховував би інтереси споживача (позичальника). Умови кредитного договору не містять положення, передбачені пунктами 3.1, 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 лютого 2016 року у задоволеннні позову відмовлено.

ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, які суд вважав встановленими просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд з дотриманням вимог ст., ст. 212-215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 08 серпня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір від 08.08.2008 № КФ(03)97-08, за яким Банк надає позичальнику короткостроковий кредит в сумі 50 000 доларів США на споживчі цілі / а.с.6-9 /.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Проте вказані положення були внесені доЗакону України "Про захист прав споживачів" згідно з Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI"Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" та набули чинності лише 16 жовтня 2011 року, а тому, не можуть бути застосовані до оспорюваного кредитного договору.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ч. 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.,ст. 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділуII Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI"Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог п. 4 „в ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Відтак,надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п.п.10,11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин").

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

З матеріалів справи слідує, що ПАТ (колишнє ВАТ АК „Бізнес Стандарт) "Таскомбанк" на момент укладення кредитного договору мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції від НБУ за № 84, зареєстровану НБУ 21.10.1991р. за № 45, а саме право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті, тому видача Банком кредиту ОСОБА_3 у доларах США не суперечить вимогам чинного законодавства України / а.с.111-113 /.

Посилання позичальника на те, що кредитний договір було укладено з порушенням положень Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставним. Оскільки, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК, бо це стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому нормами ст. 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168, передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Вказані вимги норм законодавства виконанні Банком, що слідує з п. 8.1. кредитного договору, за яким позичальник, підписуючи цей договір, підтвердив, що він в письмовій формі у повному обсязі отримав від Банка інформацію, визначену ст.11 Закону України Про захист прав споживачів (про умови кредитування), та вся інформація йому цілком зрозуміла та не потребує додаткового тлумачення / а.с.9 /.

Також детальний розпис сукупної вартості кредиту наведено з підписом ОСОБА_2 в Додатку 2 до цього договору / а.с. 114/.

Отже, позичальник був у письмовій формі повідомлена про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, що підтверджується текстом договору, та не мав зауважень, претензій щодо наданої інформації.

Тому доводи апеляційної скарги про порушення банком вимог п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 2.1. Правил НБУ № 168, а саме ненадання споживачу у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка встановлена ст.ст. 15, 23 Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банком порушено вимоги закону в частині валюти зобовязання, що значно погіршило становище позичальника після різкого підвищення курсу іноземної валюти відносно до національної, та дії Банку по видачі кредиту в доларах США є способом зловживання правом та перекладає свої ризики на споживача кредитних послуг не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Погіршення матеріального стану позичальника не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази щодо наявності в оспорюваному кредитному договорі несправедливих умов, що виключає визнання договору недійсним з урахуванням положень ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Так, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Однією з підстав визнання умов договору несправедливими є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених в договорі, як це передбачено п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Проте, як вбачається з ч. 4 ст. 18 вказаного Закону, положення п.п. 8, 11 та 13 частини 3 ст. 18 не застосовуються до операцій з цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем, а також договорів про купівлю-продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті.

Тому неможливо погодиться з доводами апелянта про необхідність визнання кредитного договору недійсним внаслідок наявності у ньому несправедливих умов.

З огляду на викладене, висновок суду про відсутність правових підстав, з якими закон пов'язує недійсність оспорюваних договорів, є вірним, відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, фактично дублюють доводи позову та зведені до переоцінки доказів, які судом першої інстанції оцінені належним чином і відповідають встановленим у справі обставинам.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст., ст. 307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 лютого 2016 рокуу цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: