Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.02.2016 Справа №607/12408/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі головуючого судді: Дзюбановського Ю.І.

при секретарі судового засідання: Борисевич І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного «Укрсоцбанк» про визнання частково недійсним Договору про надання відновлювальної кредитної лінії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, надалі позивач, звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», надалі відповідач, про визнання недійсним пункту 6.2 статті 6 «Врегулювання спорів» Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-784-08 від 05.08.2008р.

Згідно заяви від 28.01.2016р. ОСОБА_1 просить розглядати справу без його участі з підтриманням позовних вимог.

Відповідно до позовної заяви та поданих додаткового пояснень по суті справи, ОСОБА_1 в обґрунтування заявленого позовну посилається на ті обставини, що від імені АКБ «Укрсоцбанк» кредитний договір був підписаний заступником керуючого Тернопільської обласної філії ОСОБА_2, який діяв на підставі Довіреності від 29.12.2007р., посвідченої приватним нотаріусом. Однак, із змісту вказаної довіреності випливає, що вона видана лише для підписання кредитних договорів. Такий зміст довіреності визначає повноваження представника як суто фінансові, з питання укладання кредитних угоди та супутніх його договорів та не містить в своєму тексті окремих положень про надання права АКБ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 укладати третейські угоди чи застереження.

Пункт 6.2 Кредитного договору, а саме викладена в ньому третейська угода не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди», оскільки не містить конкретного зазначення всіх істотних умов та предмету спору, проте третейська угода обовязково має містити вказівку на вичерпне коло питань, які передаються на третейський розгляд. Такі домовленості звужують право осіб на судовий захист тільки в третейському суді. В даному випадку відсутнє волевиявлення позивача щодо розгляду справи третейським судом. Третейська угода повинна була б укладатися після виникнення спору між сторонами по договору. При підписання кредитного договору спору між сторонами не було, проте третейське застереження було передбачено в умовах договору при його підписанні.

Позивачу не надано перед підписанням кредитного договору для ознайомлення з умовами Регламенту Третейського суду, який є невідємною частиною третейської угоди та згоди з такими умовами. Третейське застереження суперечить Регламенту третейського суду в частині призначення суддів, що само по собі вказує на недійсність застереження в цій частині з моменту підписання договору.

Враховуючи те, що кредит був наданий в іноземній валюті розгляд третейським судом будь-яких спорів не допускається.

Позивач стверджує, що через наявність у кредитному договорі третейського застереження будуть порушенні його права, оскільки Банк буде матиме можливість розглядати справу при виникненні між сторонами спору третейським судом без його часті , чим будуть обмежуватися його права на свій захист.

Тому, пункт 6.2 договору від 05.08.2008р. не відповідає нормам законодавства, суперечить актами цивільного законодавства, не підтверджено наявність в особи, яка вчинила правочин з боку відповідача необхідний обсяг повноважень цивільної дієздатності, а відтак пункт 6.2 кредитного договору слід визнати недійсним.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, згідно поданих заперечень просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що договір від імені відповідача укладався заступником відділення, який мав всі необхідні повноваження, в тому числі і на підписання договору з третейським застереженням, позивач був ознайомлений з договором та надав свою згоду на його підписання. Умови договору відповідають актам цивільного законодавства та позивачем не доведено, яким чином порушенні його права та інтереси наявність в умовах кредитного договору пункту щодо третейського застереження.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши норми чинного законодавства. прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Стаття 627 Цивільного кодексу України, з посиланням на статтю 6 Кодексу передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір, в силу ст. 638 ЦК України вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечить актами цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

05 серпня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-784-08, за умовами якого кредитор зобовязується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поверненості, строковості, платності та цільового використання.

Згідно пункту 6.2 статті 6 Договору від 05.08.2008р. сторони передбачили, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди» домовляються про те, що спір роглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В.М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться в м. Києві по вуд. ОСОБА_3,15. У разі, якщо спір не може бути розглянуто визначеним у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Закон України «Про третейські суди» передбачає, що до третейського суду за наявності третейської угоди сторами може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом, які чітко встановлені статтею 6 Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді застереження в договору, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається в письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого звязку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Посилання у договорі, контракті на документі, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом. Отримання додаткової письмової згоди сторін за наявності третейської угоди в договорі Закон України «Про третейські суди» не передбачає.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України Про третейські суди), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Тобто, одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненними законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Зазначене також відображено у Постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних прав від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме те, що договір сторін про переду спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (ст. 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів.

Згідно ст. 17 ЦПК України передбачено, що сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Станом на дату укладення договору, а також при його виконанні сторонами і до ухвалення рішення по справі редакція статті 17 Кодексу щодо передачі спору на розгляд третейського суду була чинною і змін, які б забороняли здійснювати такі дії не приймалися.

Із матеріалів справи вбачається, що згоду на передачу справи на розгляд третейського суду сторонами закріплено у тексті самого кредитного договору окремим пунктом, а тому третейське застереження є невідємною частиною кредитного договору, на вчинення якого представник банку заступник керуючого Тернопільської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» згідно довіреності від 29.12.2007р. був уповноважений Банком і передбачення пункту 6.2 в кредитному договір щодо третейського застереження входить в цілому до всіх умов кредитного договору, на укладення якого від імені Банку мав право заступник керуючого Тернопільської філії по вказаній довіреності.

Аналіз норм законодавства дає суду робити висновок, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладання такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою.

Зважаючи на те, що між сторонами був укладений кредитний договір, який спрямований на видачу Банком кредитних коштів та отримання їх позичальником, тому спори по кредитному договору будуть виникати з приводу законності такої видачі кредитних коштів, відповідність договору нормам законодавства, а також належного виконання позичальником всіх передбачених умови кредитного договору і своєчасного повернення кредитних коштів. Дане випливає із суті укладеного між сторонами договору, узгоджене між сторонами по кредитному договорі, і не може слугувати для ствердження, що третейське застереження, передбачене в п. 6.2 кредитного договору не відповідає ст. 12 Закону України «Про третейські суди», оскільки не містить істотних судом та предмету спору і суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту, як це зазначає ОСОБА_1

Разом з тим, ст. 10 Закону України «Про третейські суд» вказує, що положення про постійно діючий третейський суд та регламент третейського суду затверджується його засновком і публікується.

Та обставина, на яку посилається ОСОБА_1, що йому не було надано Регламент третейського суду і він не був із ним ознайомлений перед укладанням кредитного договору, не є підставою для визнання третейського застереження недійсним, адже обовязку в Банку на ознайомлення позичальника прямо не передбачено нормами законодавства перед підписанням кредитного договору, і позичальник міг ознайомитися із Регламентом третейського суду, який є загальнодоступним для ознайомлення. Регламент третейського суду це правила, що регулюють порядок діяльності третейського суду, які розробляються і затверджуються його засновником, та не потребують їх додаткового письмового закріплення будь-яким.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, інтересу, у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, враховуючи досягнення всіх істотних умов договору між сторонами при його укладанні, усвідомлення при підписанні тексту договору позивачем його змісту, наявність у нормах законодавства відповідних положень про передачу спору на розгляд третейського суду станом на дату укладання договору, недоведеність позивачем порушення його прав пунктом 6.2 статті 6 Кредитного договору, суд вважає, що укладення сторонами третейської угоди не є порушенням прав позивача. Третейське застереження у п. 6.2 кредитного договору від 05.08.2008р. вчинене відповідно до норм законодавства.

Послання позивача на те, що в майбутньому Банк може подати позов для його розгляду третейським судом і він не зможе взяти участь у його розгляді, чим будуть порушуватися його права не може слугувати підставою для визнання пункту 6.2 кредитного договору недійсним.

Також суд зазначає, що Закон України «Про захист прав споживачів», на норми якого посилається позивач в частині того, що розгляд та вирішення спорів про захист прав споживачів не відноситься до компетенції третейських судів, оскільки банк не є споживачем, установлює лише загальні підстави відповідальності за порушення прав споживачів, а відносини, що виникають з питань виконання, укладення, розірвання чи визнання недійсних кредитних договорів відносяться до договірних відносин, які регулюються, насамперед нормами цивільного законодавства.

Поряд з цим суд відзначає, що норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, проведення грошових розрахунків валютними цінностями мають публічну основу, наявність у правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті не дозволяє віднести такі спори до спорів суту приватного характеру між приватними особами, які не можуть розглядатися в приватному порядку третейськими судами.

У звязку із тим, що позов ОСОБА_1 не доведено, не підтверджено порушення його права чи інтереси, що є самостійною підставою для його відмови, питання застосування позовної давності судом не розглядається (абзац 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі»).

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати не стягуються та не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 212, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним п. 6.2 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-784-08 від 05 серпня 2008 року відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_4