Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУН 0808/8853/2012 Головуючий у 1 інстанції: Мінасов В.В.
Пр. № 22-ц/778/2067/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року у справі за поданням старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_6 про обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_5, стягувач Публічне акціонерне товариство «Родовід банк», -

ВСТАНОВИЛА:

Державний виконавець Жовтневого ВДВС Запорізького міського правління юстиції звернувся до суду з вказаним поданням посилаючись на те, що на примусовому виконанні у Жовтневому ВДВС Запорізького міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2/331/216/13 від 16.05.2013 року виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Родовід банк» суми заборгованості у розмірі 69381,89 доларів США та судового збору у сумі 3219,00 гри.

Боржник мешкає у Жовтневому районі м. Запоріжжя. При неодноразових виходах державного виконавця за адресою боржника перевірити майновий стан не виявилося можливим, що підтверджується актами державного виконавця. Рішення суду та законі вимоги державного виконавця боржник не виконує, не надає підтвердження про сплату боргу, про причини неявки не повідомляє.

У зв'язку з вищевикладеним, державний виконавець Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції просив суд обмежити боржника у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року подання задоволено. Обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_5, без вилучення паспортного документа.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Закон України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Так, п. 2 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Судом першої інстанції встановлено, що у Жовтневому ВДВС Запорізького міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2/331/216/13 від 16.05.2013 року виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Родовід банк» суми заборгованості у розмірі 69381,89 доларів США та судового збору у сумі 3219 гри.

19.06.2013 року винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень про стягнення боргу в тому числі з ОСОБА_5, який до цього часу не погашений.

Відповідно до Узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Верховним Судом України від 01.02.2013 року за змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

З погляду значення словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим саме державний виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Державний виконавець, звертаючись з клопотанням про тимчасове обмеження права боржника на виїзд за межі України, направив до суду подання, копію постанови про відкриття провадження та копії виконавчих документів без надання будь-яких доказів про ухилення боржника від виконання зобов'язань.

Жодних доказів, окрім наявності заборгованості, про будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо) відсутні. В справі немає доказів, що маючи якесь майно чи грошові кошти боржник його приховує, чи перешкоджає у його вилученні чи реалізації.

Державний виконавець колегії суддів пояснив, що таких доказів у нього не має.

За ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Окрім іншого, фактично звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника коли державним виконавцем виконані вже всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження вказаного конституційного права громадянина.

Суд першої інстанції обмежив боржника у конституційному праві лише за наявності боргу, про що і зазначено в оскаржуваній ухвалі.

У зв'язку з викладеним, оцінивши надані сторонами докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що висновки суду першої інстанції є помилковими а доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованими, тому ухвала суду попередньої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання.

Відповідно до п. 24-1 ст. 293 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31-33 частини першої ст. 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку, і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскільки судове рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України не відноситься до переліку п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України, отже ухвала апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року у цій справі скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_6 про обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_5.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: