Справа № 541/2688/14-ц
Провадження №2/541/5/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 квітня 2016 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Сидоренка Ю.В..,

при секретарі - Кійченко Т.Г., Лисенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом, в якому вона просила зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні нею належною їй земельною ділянкою за адресою м.Миргород вул.Мельченка, 98, шляхом знесення за його рахунок паркану, установленого ним на зазначеній земельній ділянці.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона та відповідач є власниками суміжних земельних ділянок, які розташовані за адресою м. Миргород вул. Мельченка, 98 та Мельченка, 100. 22 жовтня 2011 року відповідач самовільно змістив паркан на її земельну ділянку по всій довжині суміжної межі. Державним науково-виробничим підприємством «Полтавський геодезичний центр» 9 листопада 2011 року було проведено в натурі винос меж земельної ділянки по вул.Мельченка, 98 в м.Миргороді. При цьому зясувалося, що паркан, який самочинно переставив відповідач, знаходиться на земельній ділянці позивача. В звязку з цим, в порядку, визначеному Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками позивачка звернулась до землевпорядної організації ПП «Земсервіс-Плюс» по питанню відновлення меж її земельної ділянки в натурі (на місцевості). В ході виконання замовлення 07 жовтня 2013 року були частково закріплені межі земельної ділянки в натурі межовими знаками в кількості 5 шт., а межовий знак № 6 не був встановлений і визначений на місцевості, так як він знаходиться на території земельної ділянки ОСОБА_2, який заборонив (перешкодив) у його встановленні. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 липня 2014 року у справі № 541/1328/14-ц, яке набрало законної сили 30 вересня 2014 року, зобовязано ОСОБА_2 не чинити перешкод та сприяти відновленню межових знаків між земельними ділянками, що розташовані в м.Миргороді по вул.Мельченка № 98 та № 100. На вимогу суду апеляційної інстанції ПП «Земсервіс-плюс» повторно винесла межі земельної ділянки в натурі за адресою вул.Мельченка, 98 в м.Миргороді з прикладеними кадастровими планами, які підтверджують факт та ширину самовільно зайнятої її земельної ділянки. Посилаючись на ст.ст.91, 152 ЗК України, ст.ст.16, 391 ЦК України просила усунути триваюче порушення її права власності на земельну ділянку.

В судовому засіданні представники позивачки адвокат ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснили, що на час приватизації у 1997 році чоловіком позивачки ОСОБА_5, який помер у 2007 році, земельної ділянки по вул.Мельченка, 98, відповідач не був власником суміжної земельної ділянки по вул.Мельченка, 100. Під час приватизації межа між земельними ділянками була встановлена по існуючому на той час паркану, але у жовтні 2011 році відповідач, скориставшись тим, що позивачки декілька днів не було вдома, зніс старий паркан та встановив новий, змістивши його на територію земельної ділянки позивачки, і відмовляється відновити попередню межу, незважаючи на те, що факт її порушення встановлений рішенням суду.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 заперечили позовні вимоги. Суду пояснили, що ОСОБА_2 дійсно в 2011 році обновив паркан між своєю земельною ділянкою та земельною ділянкою позивачки, розташувавши його по прямій між двома крайніми межовими знаками. При облаштуванні паркану він не змінював розмірів земельних ділянок і на його переконання паркан між земельними ділянками в м. Миргороді по вул. Мельниченка № 98 та № 100 розташований відповідно до технічної документації на його земельну ділянку. Вважали, що кадастрові плани, виготовлені ПП «Земсервіс-плюс», з яких нібито вбачається порушення межі між спірними земельними ділянками, не відповідають дійсності, тому що розмір його земельної ділянки відповідає розміру, зазначеному в державному акті на право власності на земельну ділянку. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 липня 2014 року у справі № 541/1328/14-ц позивачці відмовлено у перестановці його паркану, що підтверджує, що ніякого захвату він не проводив. В звязку з цим вважали, що взагалі відсутній предмет спору тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності з ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 липня 2014 року, яке набрало законної сили 30 вересня 2014 року (а.с.16-17 т.1) встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,4234 га, що розташована на території м.Миргород по вул. Мельченка, 98, на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 (а.с.6 т.1). Померлому дана земельна ділянка належала на підставі державного акту серії ПЛ № 403 від 24 березня 1997 року (а.с.7 т.1). Власником суміжної земельної ділянки за адресою м. Миргород вул. Мельниченка, 100 являється відповідач, ОСОБА_2, на підставі державного акту серії Р1 № 593193 від 30 серпня 2002 року (а.с.8).

Зазначеним рішенням також встановлено, що за замовленням позивачки 07 жовтня 2013 року землевпорядною організацією Приватне підприємство Земсервіс-Плюс проведено роботи по закріпленню межових знаків її земельної ділянки, розташованої за адресою м.Миргород, вул. Мельченка, 98. Відповідно до акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 07 жовтня 2013 року, межі земельної ділянки закріплені в натурі межовими знаками в кількості 5 штук. Один межовий знак не був закріплений та визначений на місцевості, так як він знаходиться на території суміжної земельної ділянки за адресою м. Миргород, вул. Мельниченка, 100, власник якої відповідач ОСОБА_2, перешкодив його встановленню. При цьому вказаним рішенням суду встановлено, що між земельними ділянками наявна тверда межа у вигляді паркану із металевих стовпчиків та натягнутої металевої сітки.

Отже, розташування межового знаку земельної ділянки позивачки не на лінії паркану, а на території, що прилягає до паркану зі сторони суміжної земельної ділянки, свідчить про те що паркан розташований саме на земельній ділянці позивачки.

Посилання відповідача та його представника на те, що згаданим рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 липня 2014 року у справі № 541/1328/14-ц позивачці відмовлено у перестановці його паркану, що підтверджує те, що ніякого захвату він не проводив, є безпідставним, оскільки у самому рішенні зазначено, що законність встановлення паркану, відповідно до технічної документації на земельні ділянки як позивачки так і відповідача, не була предметом розгляду даної цивільної справи.

Проте, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2014 року у справі № 541/1328/14-ц (а.с.18-19 т.1) встановлено порушення межі земельної ділянки позивачки власником суміжної земельної ділянки ОСОБА_2, а також зазначено, що паркан, який самочинно переставив ОСОБА_2, незаконно знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_1 При цьому суд апеляційної інстанції посилався на акт від 09.11.2011 року, складений комісією у складі депутата міськради ОСОБА_7, секретаря ради мікрорайону ОСОБА_8, заступника голови вуличного комітету ОСОБА_9, секретаря вуличного комітету ОСОБА_10, власника земельної ділянки по вул.Мельченка, 98 ОСОБА_1, працівників Полтавського геодезичного центру, про проведення виносу в натурі кутів зовнішніх меж землекористування Мельченка, 98 згідно Державного акту (а.с.9-13 т.1), та акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 07.10.2013 року, складений комісією у складі інженерів-землевпорядників ОСОБА_11, ОСОБА_12, депутата міської ради ОСОБА_7, секретаря мікрорайону ОСОБА_8 (а.с.14 т.1.), тобто визнав їх належними і допустимими доказами доводів позивача, зазначивши при цьому, що відповідач не надав суду доказів на спростування вказаних актів.

Суд вважає що відповідачем не надано таких доказів і під час розгляду даної справи. Посилання відповідача та його представника на те, що згідно збірного кадастрового плану суміжних землекористувачів (а.с. 26, 77, 114) сарай ОСОБА_5 знаходиться на межі земельної ділянки по вул.Мельченка, 100, суд не приймає до уваги, оскільки цей план є схематичним, виконаним без дотримання масштабу та точного розташування будівель на земельній ділянці, що підтверджується тим, що на кадастровому плані сараї «Б» та «Е» на земельній ділянці по вул.Мельченка, 98 кутами примикають один до одного, в той час як на планах земельної ділянки, що містяться у технічних паспортах, виготовлених у грудні 2011 року(а.с.118) та раніше, за життя ОСОБА_5В.(а.с.117), відстань між ними складає більше 1 м. При цьому, згідно цих же планів, з урахуванням масштабу їх виготовлення 1:500, відстань від стіни сараю «Е», про який зазначає відповідач, до межі земельної ділянки повинна становити більше 1,5м., що підтверджується і листом ПП «Земсервіс-Плюс» від 26.07.2014 р., адресованим Апеляційному суду Полтавської області, який цим судом також прийнятий в якості доказу, в якому зазначено, що згідно з даними, по яких свого часу були видані державні акти на право власності на земельні ділянки, відстань від одного кута (А) цього сараю до межі повинна становити 1,94м., а від іншого (В) 1,91м., а фактично межа проходить на відстані від кута А 0,48м., а від кута В 0,39м. (а.с.20). При огляді судом доказів за їх місцезнаходженням встановлено що відстань від одного кута сараю до огорожі становить 0,64м., а від іншого - 0,50м. (а.с.120 т.2). Твердження відповідача та його представника про те, що позивачка умисно знищила межовий знак між спірними земельними ділянками не знайшло підтвердження під час судового розгляду, а навпаки спростовується листом Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області від 12.02.2015р. (а.с.159 т.1) та тим, що згідно каталогу координат кутів зовнішніх меж користування земельної ділянки по вул. Мельченка, 98, що міститься в технічному звіті по встановленню зовнішніх меж землекористування цієї земельної ділянки, виготовленому у 1996 році Полтавським відділом Українського державного науково-виробничого інституту зйомок міст та геоінформатики «Укргеоінформ», межовими знаками цієї земельної ділянки зі сторони земельної ділянки по вул.Мельченка, 100, були кут деревяної огорожі та кут металічної огорожі, а згідно пояснень відповідача у судовому засіданні саме він у 2011 році встановлював металічний паркан між земельними ділянками, «вирівнявши» межу.

Крім зазначених вище доказів факт того, що фактичне розташування земельної ділянки відповідача не відповідає координатам, зазначеним у технічній документації, на підставі якої було видано відповідачу державний акт серії Р1 № 593193 від 30 серпня 2002 року, та має місце порушення землекористування ОСОБА_1 зі сторони земельної ділянки по вул.Мельченка, 100, належної ОСОБА_2, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_14 та висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи № 1219 від 22.01.2013р. (а.с.64-70 т.2), який суд приймає до уваги, як такий, що узгоджується з іншими матеріалами справами. Посилання відповідача та його представника на те, що висновок експерта зроблений на підставі підроблених каталогів координат та кадастрових планів земельних ділянок, суд вважає надуманими, оскільки вказані каталоги координат містяться в оригіналах технічної документації, яка була витребувана судом з відповідних державних установ та повністю надана експерту, і за своїм виглядом не викликають сумніву в їх достовірності, так само як і використаний експертом кадастровий план земельної ділянки позивачки, виготовлений ПП «Земсервіс-Плюс» по фактичному розташуванню цієї ділянки. Доказів на підтвердження своїх сумнівів, в т.ч. шляхом заявлення клопотань про проведення відповідних експертиз чи звернення до іншої землевпорядної організації для проведення геодезичної зйомки земельної ділянки, відповідач під час судового розгляду не надав.

З урахуванням відстані, на яку згідно вказаного висновку експертизи відбулося зміщення межі земельної ділянки ОСОБА_2 в бік земельної ділянки ОСОБА_1 по вул.Мельченка, 98, з урахуванням вищевказаних доказів та результатів огляду судом доказів за їх місцезнаходженням (а.с.120-128 т.2) суд приходить до висновку, що металевий паркан, встановлений відповідачем, повністю перебуває на земельній ділянці позивачки.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Частиною 3 цієї статті встановлені засоби захисту цих прав, серед яких відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, оскільки порушення триває і має місце на момент звернення з позовом, на дану вимогу не поширюються вимоги щодо строків позовної давності, тому що з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення.

Згідно п.4 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Оскільки відповідачем визнано, що спірний паркан, який є перешкодою у користуванні позивачкою її земельною ділянкою, встановлено ним, то обовязок по його знесенню слід покласти на саме на відповідача. Твердження представника відповідача про те, що рішення у справі може вплинути на права чи обовязки інших суміжних землекористувачів суд вважає безпідставним, оскільки це рішення стосується тільки паркану, який розташований на земельній ділянці позивачки, і ніяким чином не зачіпає права чи інтереси інших осіб.

Згідно ст.88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На цій підставі, витрати на сплату судового збору (а.с.1 т.1), на проведення судової земельно-технічної експертизи (а.с.106-109 т.2) та на правову допомогу адвоката (а.с.110-111) підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 91, 152, 158 ЗК України, ст.ст.16, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою за адресою вул. Мельченка, 98 в м.Миргороді Полтавської області шляхом знесення паркану, встановленого ним на вказаній земельній ділянці.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер ДРФО НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 9506,60 грн. (Девять тисяч пятсот шість гривень 60 коп.) у відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_15