АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 681/654/15-ц
Провадження № 22-ц/792/275/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В., Юзюка О.М.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

представників третьої особи ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вілія-Н», треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, про визнання рішення про відсторонення від роботи незаконним і його скасування, визнання рішення та наказу про звільнення незаконними і їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2015 року і додаткові рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 3 грудня 2015 року та 27 січня 2016 року,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вілія-Н» (далі - ТОВ «Вілія-Н»), третя особа - ОСОБА_8, про визнання рішення про відсторонення від роботи незаконним і його скасування, визнання рішення та наказу про звільнення незаконними і їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_1 зазначив, що з 11 липня 2008 року він працював на посаді директора ТОВ «Вілія-Н» за трудовим контрактом. Рішенням загальних зборів учасників товариства від 13 лютого 2015 року його з 16 лютого 2015 року було тимчасово відсторонено від виконання повноважень директора та покладено ці обов'язки на заступника директора ОСОБА_8 Наказом № 9 від 20 квітня 2015 року, виданого на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Вілія-Н» від 20 квітня 2015 року, позивача звільнено з роботи відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Указані відсторонення від роботи та звільнення є незаконними, оскільки будь-яких порушень, передбачених ст. 46 КЗпП України, позивач не вчиняв, а з 1 квітня 2015 року він перебував на робочому місці. До того ж, позивача було звільнено з роботи в період його тимчасової непрацездатності, внаслідок чого він зазнав душевних страждань.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд визнати рішення загальних зборів учасників ТОВ «Вілія-Н» від 13 лютого 2015 року про його відсторонення від роботи незаконним і скасувати це рішення, визнати рішення загальних зборів учасників ТОВ «Вілія-Н» від 20 квітня 2015 року та наказ № 9 від 20 квітня 2015 року про його звільнення з роботи незаконними та скасувати їх, поновити його на посаді директора ТОВ «Вілія-Н» з 16 лютого 2015 року, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 квітня 2015 року по день ухвалення судом рішення та 5000 грн. моральної шкоди.

Суд залучив ОСОБА_7 та ОСОБА_9 до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2015 року в позові ОСОБА_1 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Додатковим рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 3 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вілія-Н» 6975 грн. 92 коп. витрат на правову допомогу.

Додатковим рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27 січня 2016 року в позові ОСОБА_1 про визнання незаконним відсторонення від роботи відмовлено.

Суд керувався тим, що відсторонення ОСОБА_1 від виконання повноважень директора ТОВ «Вілія-Н» та його звільнення проведено відповідачем з дотриманням чинного законодавства.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати основне і додаткові рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційних скарг, представники ТОВ «Вілія-Н» ОСОБА_3, ОСОБА_4, представники третьої особи ОСОБА_8 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 зазначили, що рішення суду є законними та обґрунтованими, тому відсутні підстави для їх скасування.

Третя особа ОСОБА_9, яка в установленому порядку оповіщена про час і місце судового засідання, до суду не з'явилася. ОСОБА_9 подала апеляційному суду письмове заперечення проти апеляційних скарг і заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідають.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги, та не застосував закон (ч. 3 ст. 40, ч.ч. 1, 2 ст. 235, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України), який підлягав застосуванню.

У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та порушенням судом норм матеріального права оскаржувані рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно з ч. 5 ст. 88 ЦПК України має бути змінений розподіл судових витрат.

Встановлено, що ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 є учасниками ТОВ «Вілія-Н».

Наказом № 1 від 1 березня 2011 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду директора ТОВ «Вілія-Н».

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Вілія-Н» від 13 лютого 2015 року № 2 ОСОБА_1 з 16 лютого 2015 року тимчасово відсторонено від виконання повноважень директора товариства та покладено ці обов'язки на заступника директора ОСОБА_8

1, 2, 3 і 6 квітня 2015 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі впродовж усього робочого дня.

20 квітня 2015 року загальні збори учасників ТОВ «Вілія-Н» прийняли рішення № 4 про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з 1 квітня 2015 року відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин.

Наказом від 20 квітня 2015 року № 9 ОСОБА_1 звільнено з роботи з 1 квітня 2015 року відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Зазначені обставини визнані сторонами, підтверджуються показаннями свідків і наявними у справі письмовими доказами.

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Закону України від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ «Про господарські товариства» (далі - Закон № 1576-ХІІ) вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Як передбачено ч.ч. 1-3 ст. 62 Закону № 1576-ХІІ, у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організовує виконання їх рішень.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України роз'яснено, що вказана норма є способом захисту корпоративних прав учасників товариства, який передбачає усунення членів (члена) виконавчого органу товариства від виконання повноважень, які їм надано за рішенням компетентного органу товариства, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав, з метою захисту інтересів товариства, за умови, що в установчих документах товариства не були зазначені підстави такого усунення. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 Кодексу законів про працю, таким чином, усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов'язків, яке передбачено частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України, не є відстороненням працівника від роботи в розумінні статті 46 Кодексу законів про працю України.

Статутом ТОВ «Вілія-Н» (т. 1 а.с. 8-23) не визначено підстави для відсторонення директора товариства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 підозрюється у привласненні протягом 2014-2015 років коштів ТОВ «Вілія-Н» з використанням свого службового становища, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ст. 191 КК України. Відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення внесені слідчим до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1 а.с. 183), за цими обставинами розпочато розслідування (номер кримінального провадження 0000131).

Отже, з метою захисту інтересів ТОВ «Вілія-Н» учасники товариства мали підстави для тимчасового відсторонення ОСОБА_1 від виконання повноважень директора.

Ці правовідносини не регулюються нормами трудового законодавства, тому посилання ОСОБА_1 на порушення товариством приписів ст. 46 КЗпП України не заслуговує на увагу.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що рішення загальних зборів учасників ТОВ «Вілія-Н» від 13 лютого 2015 року № 2 відповідає вимогам закону, внаслідок чого відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Досліджені судом письмові докази, зокрема, табель обліку використання робочого часу за квітень 2015 року (т. 2 а.с. 11-12) та акти про відсутність працівника на роботі (т. 1 а.с. 91-94) достовірно вказують на те, що 1, 2, 3 і 6 квітня 2015 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі за адресою: Хмельницька область, м. Полонне, вул. Привокзальна, 68-В, - протягом усього робочого дня.

Цю обставину в суді підтвердили й свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11

В свою чергу, показання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 щодо знаходження ОСОБА_1 у ці дні на робочому місці є неконкретними та суперечливими.

Факт відсутності на роботі підтвердив і сам ОСОБА_1 у своїх письмових поясненнях, які надані ним в порядку ст. 149 КЗпП України (т. 1 а.с. 45, 95-96).

Обґрунтовуючи поважність своєї відсутності на роботі в указані дні, позивач стверджував, що перебував у щорічній відпустці.

Як передбачено ч.ч. 10, 11 ст. 10 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» і ч.ч. 4, 5 ст. 79 КЗпП України, черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Наказом Державного комітету статистики України від 5 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» визначено, що наказ (розпорядження) про надання відпустки підписується керівником підприємства, установи, організації, після чого працівник ознайомлюється з ним під розпис.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що надання щорічних відпусток повинно узгоджуватися між суб'єктами трудових правовідносин шляхом подання з боку працівника заяви про надання відпустки (у межах, установлених графіком відпусток) і виданням з боку власника або уповноваженого ним органу наказу про надання працівникові такої відпустки. При цьому власник або уповноважений ним орган зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку його відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну та письмово ознайомити працівника з наказом (розпорядженням) про надання відпустки.

З матеріалів справи вбачається, що станом на березень-квітень 2015 року (на час трудових правовідносин сторін) у ТОВ «Вілія-Н» був відсутній затверджений у встановленому законом порядку графік відпусток працівників на 2015 рік.

Як свідчать письмові докази у справі (т. 1 а.с. 41, 42), 13 березня 2015 року ОСОБА_1 направив на адресу одного із учасників ТОВ «Вілія-Н» ОСОБА_8 (АДРЕСА_1) заяву від 12 березня 2015 року про надання йому щорічної відпустки з 1 квітня 2015 року.

Згідно поштової листівки (т. 1 а.с. 41) та повідомлення Центру поштового зв'язку № 3 Хмельницької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 26 травня 2015 року № 124 (т. 1 а.с. 130-131) вказане поштове відправлення 20 березня 2015 року було вручено особисто ОСОБА_8

Натомість, відповідач не видав наказ про надання ОСОБА_1 відпустки, що вказує на неузгодженість між суб'єктами трудових правовідносин указаного питання. Не зважаючи на це, ОСОБА_1 з 1 квітня 2015 року безпідставно не вийшов на роботу.

Крім того, заперечуючи проти прогулу без поважних причин, ОСОБА_1 послався на те, що 1, 2, 3 і 6 квітня 2015 року він перебував в офісі ТОВ «Вілія-Н», що розташований за місцем його проживання - в будинку АДРЕСА_2.

В силу ч. 1 ст. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Правовстановлюючі документи ТОВ «Вілія-Н» (т. 1 а.с. 8-31; т. 2 а.с. 75-78) вказують на те, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань з 16 липня 2008 року до 19 квітня 2015 року його місцезнаходження було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2. Цей житловий будинок належить на праві власності дружині позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 111-112).

Разом із тим, із письмових доказів (т. 1 а.с. 101-104) слідує, що ТОВ «Вілія-Н» належить виробничий комплекс по вул. Привокзальній, 68-В, у м. Полонному, Хмельницька області.

Як пояснили в суді свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, саме за цією адресою велась господарська діяльність відповідача, знаходилися його виробничі потужності та працівники. Фотокартки (т. 1 а.с. 241-248) свідчать, що там же був облаштований кабінет директора товариства.

В силу ст.ст. 58, 59, 64 ЦПК України сканована копія договору оренди (т. 1 а.с. 110), за умовами якого ТОВ «Вілія-Н» орендувало у ОСОБА_14 кімнату в будинку АДРЕСА_2, для облаштування офісу, за відсутності його оригіналу, є неналежним доказом. До того ж свідок ОСОБА_14 не змогла конкретно пояснити обставини укладення та виконання цього договору. Отже, названі докази, не можуть бути взяті судом до уваги.

ОСОБА_1 не надав суду інших доказів того, що робоче місце директора ТОВ «Вілія-Н» знаходилось у будинку АДРЕСА_2.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що 1, 2, 3 і 6 квітня 2015 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі протягом робочого дня та вчинив прогул без поважних причин, тому відповідач мав підстави для його звільнення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Доводи апеляційних скарг не спростовують даних висновків суду.

Трудовий контракт від 11 липня 2008 року (т. 1 а.с. 32-36) не підписаний сторонами, та датований часом, який передував призначенню ОСОБА_1 на посаду директора ТОВ «Вілія-Н». Отже, його умови не регулюють спірні правовідносини та не повинні враховуватися при звільненні позивача.

В цій частині рішення суду ґрунтуються на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом із тим, вирішуючи позов ОСОБА_1 суд припустився помилки.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно з п. 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 9 квітня 2008 року № 189 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 4 липня 2008 року за № 589/15280), непрацездатність (утрата працездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я.

Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Трудове законодавство не тільки визначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33цс14), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з підстави, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, було проведено відповідачем 20 квітня 2015 року під час його тимчасової непрацездатності, що стверджується листком непрацездатності серії АГИ № 407303 (т. 1 а.с. 49, 113).

До того ж, не зважаючи на те, що трудові відносини сторін фактично тривали до 20 квітня 2015 року, відповідач неправомірно звільнив ОСОБА_1 з роботи з 1 квітня 2015 року.

Не врахувавши вказаних обставин і вимог закону, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 проведено відповідачем з дотриманням чинного законодавства. У зв'язку з цим, є незаконним і висновок суду щодо безпідставності вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Вілія-Н» середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Отже, в силу ч. 1 ст. 235 КЗпП України ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді директора ТОВ «Вілія-Н» із скасуванням як незаконних рішення учасників товариства від 20 квітня 2015 року № 4 та наказу відповідача від 20 квітня 2015 року № 9 про звільнення ОСОБА_1

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України позивачу має бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 20 квітня 2015 року до 14 квітня 2016 року включно.

При розрахунку цього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до абзаців 1 і 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Протягом останніх 2 календарних місяців, які передували звільненню позивача з роботи (лютий, березень 2015 року), ОСОБА_1 відпрацював 15 робочих днів (15+0). За ці місяці його заробіток склав 1725 грн. (1725+0), середньоденний заробіток - 115 грн. (1725:15).

Вимушений прогул позивача тривав 250 робочих днів (з 20 квітня 2015 року до 14 квітня 2016 року включно), тому його середній заробіток за цей період становить 28750 грн. (250х115). Враховуючи одержану ОСОБА_1 при звільненні грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 1596 грн. 71 коп., йому має бути присуджена оплата за час вимушеного прогулу в розмірі 27153 грн. 29 коп. (28750-1596,71). При цьому за позивачем залишається право на невикористану щорічну відпустку.

В силу ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На думку апеляційного суду, незаконним звільненням з роботи позивачу завдана моральна шкода.

Врахувавши характер і тривалість порушення законних прав ОСОБА_1, глибину його фізичних та душевних страждань, вимоги розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди становить 500 грн.

Основне рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2015 року підлягає скасуванню як таке, що не відповідає вимогам закону.

Ухвалюючи додаткове рішення від 3 грудня 2015 року суд першої інстанції правильно обчислив граничний розмір витрат на правову допомогу, які можуть бути відшкодовані ТОВ «Вілія-Н» у разі відмови в позові ОСОБА_1 (6975 грн. 92 коп.). При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що чинним законодавством не передбачено звільнення працівників від оплати витрат на правову допомогу у справах про вирішенні трудових спорів.

Також суд додатковим рішенням від 27 січня 2016 року обґрунтовано відмовив в позові ОСОБА_1 про визнання відсторонення від роботи незаконним.

Разом із тим, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Отже, з метою вирішення усіх вимог позивача та інших процесуальних питань у справі додаткові рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 3 грудня 2015 року та 27 січня 2016 року мають бути скасовані апеляційним судом із ухваленням нового рішення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд враховує обсяг і характер позовних вимог, а також пропорційність їх задоволення.

Фактично ОСОБА_1 заявив 5 самостійних вимог, з який 4 (про визнання рішення про відсторонення від роботи незаконним і його скасування, визнання рішення про розірвання трудового договору незаконним і його скасування, визнання наказу про звільнення незаконними, його скасування та поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди) немайнового характеру та 1 (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) майнового характеру.

В позові ОСОБА_1 про визнання рішення про відсторонення від роботи незаконним і його скасування відмовлено, а позов про відшкодування моральної шкоди задоволено на 10% (500х100:5000).

Отже, з ТОВ «Вілія-Н» на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 783 грн. 09 коп. ((1218х0,2)+(1218х0,2)+( 27153,29:100)+(1218х0,2:10)).

При цьому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вілія-Н» має бути присуджено 2650 грн. 84 коп. (6975,92:5)+(6975,92:5х90:100) витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 79, 88, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2015 року та додаткові рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 3 грудня 2015 року і 27 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Вілія-Н» від 20 квітня 2015 року № 4 про розірвання трудового договору з директором товариства ОСОБА_1 незаконним і скасувати це рішення.

Визнати наказ товариства з обмеженою відповідальністю «Вілія-Н» від 20 квітня 2015 року № 9 про звільнення ОСОБА_1 незаконними та скасувати цей наказ.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора товариства з обмеженою відповідальністю «Вілія-Н» із залишенням за ним права на невикористану щорічну відпустку.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вілія-Н» на користь ОСОБА_1 27153 грн. 29 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума заробітної плати визначена без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів).

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вілія-Н» на користь ОСОБА_1 500 грн. моральної шкоди.

В решті позову відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вілія-Н» на користь держави 783 грн. 09 коп. судового збору.

Стягнути З ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вілія-Н» 2650 грн. 84 коп. витрат на правову допомогу.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ О.В. Власенко

/підпис/ О.М. Юзюк

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - ОСОБА_18

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 54