Справа № 182/1875/16-ц
Провадження № 2/0182/2222/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20.04.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О

за участю секретаря Скоробогатової А.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В обгрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини.

04 березня 2004 року померла його бабуся ОСОБА_5, яка до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. На випадок своєї смерті бабуся не залишила заповіту. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на:

- житловий будинок з господарськими будівлями № 92 по вул.Лапинська у м.Нікополі, що належав спадкодавиці на підставі договору про право забудови реєстровим № 1-1163 від 23.04.1956 року, посвідченого Нікопольською державною міською нотаріальною конторою;

- земельну ділянку, площею 0,0713 га, передану для обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м.Нікополь Дніпропетровської області по вул.Лапинській, 92 Нікопольської міської ради, що належала спадкодавиці на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 099908, виданого Нікопольською міською Радою народних депутатів 04 грудня 2001 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6474.

Чоловік бабусі та його дід ОСОБА_6 помер 22.12.1983 року. Єдиним спадкоємцем першої черги спадкування, що прийняв спадщину фактично, був син спадкодавиці та його батько ОСОБА_7, оскільки був зареєстрований та проживав з бабусею за однією адресою по вул.Лапинська, буд.92 у м.Нікополі, що доводиться довідкою квартального комітету № 16 від 24.03.2016 року, вихідний № 130. За життя його батько не оформив своїх спадкових прав. 23 квітня 2007 року його батько ОСОБА_7 помер, не залишивши заповіту. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом ОСОБА_7, відповідно до ст.1261 ЦК України є він, його мати ОСОБА_3, його брат ОСОБА_4 та його сестра ОСОБА_2. Відповідно до довідки квартального комітету № 16 від 24.03.2016 року вих. № 131, на день своєї смерті його батько був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 один. Саме тому у розясненні по спадщині № 647/02-14 від 24.03.2016 року державним нотаріусом Другої нікопольської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 було вказано, що ним пропущено строк для прийняття спадщини. Але, фактично він проживав разом з батьком по вул.Лапинська, буд.92 з дня свого народження, хоча і не був там зареєстрований, до літа 2015 року, що доводиться актом про проживання від 23.03.2016 року. Акт складено та підписано його сусідами ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, їх підписи завірено головою квартального комітету № 16. Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Саме тому в нього виникла необхідність встановлення в судовому порядку факту прийняття ним спадщини після смерті батька ОСОБА_7 Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Він не був зареєстрований за адресою свого фактичного проживання у звязку з тим, що його мати у 1994 році, коли йому було 14 років, розійшлася з батьком та переїхала до с.Велика Знамянка Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області разом з його братом і сестрою, але шлюб з батьком офіційно не розірвала. Він залишився проживати разом з батьком. Звернувшись в шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька, він отримав усне розяснення, що, проживаючи разом з батьком, спадщину прийняв фактично, тому подання заяви не потрібне. Саме тому він у встановлений ст.1270 ЦК України строк не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Про пропущення строку йому стало відомо при отриманні розяснення по спадщині від 24.03.2016 року. Крім пропущеного строку для прийняття спадщини у розясненні по спадщині № 647/02-14 від 24.03.2016 року, нотаріусом вказано на відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно, у звязку з чим йому рекомендовано звернутись до Нікопольського міськрайонного суду для оформлення спадкових прав. Факт того, що вказаний житловий будинок дійсно належав ОСОБА_5 на підставі договору про право забудови від 23.04.1956 року, посвідченого Нікопольською державною міською нотаріальною конторою, підтверджується листом КП „Нікопольське МБТІ № 507 від 25.03.2016 року. Також з листа вбачається, що в КП „Нікопольське МБТІ немає даних щодо здачі в експлуатацію житлового будинку, але житловий будинок з надвірними будівлями збудовано до 1987 року, тобто є такими, що не підлягає введенню в експлуатацію. Крім того, гараж був збудований на частково самозахопленій земельній ділянці. У теперішній час гараж знесено. Оригінал документу, що посвідчує право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку втрачено. Збереглася лише копія державного акту на право приватної власності на землю від 04 грудня 2001 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6474. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У звязку з викладеним він змушений звернутися до суду з цим позовом для визнання за собою права власності на спадкове майно.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав і наполягав на їх задоволенні. Суду пояснив, що постійно до літа 2015 року проживав в спадковому будинку. А потім в будинку впав дах і стала протікати стеля, тому вимушений проживати в іншому будинку.

Відповідачі в судове засідання не прибули. Про день та час розгляду справи по суті були повідомлені належним чином. Надали до суду заяви про розгляд справи у свою відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Справа слухалась у відсутність відповідачів.

Вислухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, 04.03.2004 року померла бабуся позивача ОСОБА_5 (а.с.8), яка до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13). На випадок своєї смерті спадкодавиця не залишила заповіту. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на:

- житловий будинок з господарськими будівлями № 92 по вул.Лапинська у м.Нікополі, що належав спадкодавиці на підставі договору про право забудови реєстровим № 1-1163 від 23.04.1956 року, посвідченого Нікопольською державною міською нотаріальною конторою (а.с.15);

- земельну ділянку, площею 0,0713 га, передану для обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м.Нікополь Дніпропетровської області по вул.Лапинській, 92 Нікопольської міської ради, що належала спадкодавиці на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 099908, виданого Нікопольською міською Радою народних депутатів 04 грудня 2001 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6474 (а.с.11).

Чоловік бабусі та його дід ОСОБА_6 помер 22.12.1983 року (а.с.8). Єдиним спадкоємцем першої черги спадкування, що прийняв спадщину фактично, був син спадкодавиці та батько позивача ОСОБА_7 (а.с.10), оскільки був зареєстрований та проживав з бабусею позивача за однією адресою по вул.Лапинська, буд.92 у м.Нікополі (а.с.12). За життя батько позивача не оформив своїх спадкових прав. 23.04.2007 року батько позивача ОСОБА_7 помер, не залишивши заповіту. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом ОСОБА_7 є позивач, його мати ОСОБА_3, його брат ОСОБА_4 та його сестра ОСОБА_2 Звернувшись до нотаріуса, позивач отримав розяснення по спадщині № 647/02-14 від 24.03.2016 року, в якому державним нотаріусом Другої нікопольської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 було вказано, що позивачем пропущено строк для прийняття спадщини. Але, фактично позивач проживав разом з батьком по вул.Лапинська, буд.92 з дня свого народження, хоча і не був там зареєстрований, до літа 2015 року (а.с.14). Позивач не був зареєстрований за адресою свого фактичного проживання у звязку з тим, що його мати у 1994 році, коли позивачу виповнилось 14 років, розійшлася з його батьком та переїхала до с.Велика Знамянка Кам'янсько - Дніпровського району Запорізької області разом з його братом і сестрою, але шлюб з батьком офіційно не розірвала. Позивач залишився проживати разом з батьком. Звернувшись в шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька, позивач отримав усне розяснення, що, проживаючи разом з батьком, спадщину прийняв фактично, тому подання заяви не потрібне. Саме тому він у встановлений строк не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Факт того, що вказаний житловий будинок дійсно належав ОСОБА_5 на підставі договору про право забудови від 23.04.1956 року, посвідченого Нікопольською державною міською нотаріальною конторою, підтверджується листом КП „Нікопольське МБТІ № 507 від 25.03.2016 року (а.с.15). Також з листа вбачається, що в КП „Нікопольське МБТІ немає даних щодо здачі в експлуатацію житлового будинку, але житловий будинок з надвірними будівлями збудовано до 1987 року, тобто будинок є таким, що не підлягає введенню в експлуатацію. Крім того, гараж був збудований на частково самозахопленій земельній ділянці. У теперішній час гараж знесено.

Факт прийняття спадщини позивачем фактично в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_12

Так, свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона позивача знає з народження. Вона не лише сусідка позивача, а й двоюрідна сестра батька позивача. Вона в своєму будинку по сусідству з будинком позивача проживала з дня народження і до 1982 року. Потім із своєю сімєю, яку утворила, переїхала в отриману ними квартиру і проживала в квартирі, але часто навідувалась до батьків. А 10 років тому повернулась в будинок, успадкувавши його від батьків. ОСОБА_13 рідна сестра її батька. Після смерті свого чоловіка вона стала проживати в своєму будинку зі своїм сином та його сімєю невісткою і онуком позивачем по справі. А потім невістка виїхала, а син з позивачем залишились проживати з бабою ОСОБА_13. Бабусю ховав позивач і його батько. А свого батька позивач ховав сам. Бо після смерті бабусі так і залишився проживати разом з батьком в спадковому будинку. Він проживав в будинку до літа 2015 року, поки не обвалилась стеля і не провалилась підлога в будинку.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона двоюрідна сестра позивача. На момент смерті ОСОБА_13 з нею проживали позивач та його батько син баби ОСОБА_13. Після смерті батька позивач залишився проживати в спадковому будинку сам.

Таким чином, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.10, 30, 60, 256, 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті свого батька ОСОБА_7, що помер 23 квітня 2007 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями № 92 по вул.Лапинській в м.Нікополі Дніпропетровської області, що складається з: житлового будинку „А, загальною площею 57,0 кв.м., житловою площею 34,2 кв.м.; сараїв „Г, „Е; літньої кухні - сараю „Б, б;підвалу „В; вбиральні „Д; споруджень № 1-3, І у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, що помер 23 квітня 2007 року та бабусі ОСОБА_5, що померла 04 березня 2004 року.

Визнати за ОСОБА_1 право на земельну ділянку, площею 0,0713 га., передану для обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м.Нікополя Дніпропетровської області по вул.Лапинській, 92 Нікопольської міської ради у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, що помер 23 квітня 2007 року та бабусі ОСОБА_5, що померла 04 березня 2004 року.

Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_14