справа № 278/366/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О., секретаря Максименко М.С., розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, --

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся із позовом, який повністю було підтримано в судовому засіданні та на вирішення суду ставилась вимога про виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування позову було зазначено наступне. Сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі і набули прав власності на квартиру, з якої позивач має намір виселити відповідача. В теперішній час, триває розгляд справи про розлучення в судовому порядку і позивач не бажає жити разом з відповідачем через неприязні стосунки.

Відповідач, в судовому засіданні, вимог не визнав та просив позов відхилити. В обґрунтування такої позиції зазначив наступне. Дійсно, проживає разом з позивачем у квартирі, яка, на теперішній час, їй повністю належить. Однак, сплачує за комунальні послуги, здійснює, в міру можливості, поточний ремонт квартири, а тому, вважає, що підстав для виселення не має. На квартиру не претендує і не претендував, адже вона надавалась бабі позивача, тому після виникнення питання щодо частки такого майна, добровільно подарував її позивачеві.

Заслухав пояснення учасників розгляду, проаналізував надані суду матеріали, суд встановив наступні фактичні обставини справи.

Сторони уклали шлюб 8 вересня 1995 року. Дошлюбне прізвище позивача ОСОБА_3 (а.с.6). Позов про розірвання шлюбу було датовано 29 січня 2016 року (а.с.8) і даних про рішення суду про це, в тому числі, яке б набуло законної сили суду, надано не було. 19 серпня 1996 року органом місцевого самоврядування було надано ордер на заселення квартири № 13 будинку № 8 в с. Глибочиця Житомирського району Житомирської області (квартиру звідки позивач має намір виселити відповідача) сім'ї з двох чоловік ОСОБА_4 (баба позивача) та ОСОБА_3 (нині прізвище Мартинюк) (а.с.9). 2 листопада 2007 року сторонам у справі було видано свідоцтво про право на власність на квартиру № 13 будинку № 8 по вулиці 40 років Перемоги в с. Глибочиця Житомирського району Житомирської області (а.с.10). Такі права власності були зареєстровані відповідним чином (а.с.11). 27 грудня 2010 року відповідач подарував ? часину згадуваної квартири позивачеві (а.с.12 13) та позивач перереєструвала права власності на обєкт нерухомості (а.с.14). Відповідач має зареєстроване місце проживання у квартирі належній позивачеві з 27 грудня 1999 року (а.с.19).

Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями норм матеріального права.

Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ст. 9 ЖК Української РСР).

Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ст. 116 ЖК Української РСР).

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ст. 156 ЖК Української РСР).

Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 157 ЖК Української РСР).

Проаналізував фактичні обставини справи та норми права, якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами ст. ст. 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власникам житла або законом.

В судовому засіданні було встановлено, що підстав для припинення сервітуту не має. Вимог про це окремо не заявлялось тощо.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 156, 57 ЖК Української РСР, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник квартири має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК. Передбачені ст. ст. 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. ст. 156, 157 ЖК.

Аналогічні правові висновки зроблені і у відповідних рішеннях Верховним Судом України у справі № 6 24089св06, ухвала від 31 січня 2007 року та справа № 6 - 10552св07, рішення від 28 травня 2008 року.

Саме за таких обставин, суд вважає позов безпідставним та таким, який не підлягає до задоволення.

Враховуючи, що позов має бути відхилений, судові витрати понесені позивачем подальшому перерозподілу не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 212 215 ЦПК України, ст. ст. 9, 116, 156, 157 ЖК Української РСР, ст. ст. 319, 321, 405, 406 ЦК України, суд, --

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку на апеляційне оскарження. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.О. Грубіян