АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 639/7335/15-ц Головуючий суддя І інстанції Єрмоленко В.Б.
Провадження № 22-ц/790/4226/16 Суддя доповідач Шаповал Н.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Шаповал Н.М.,

суддів: Кіcя П.В.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Брулевича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики від 06.09.2013 р. в сумі 20 000 доларів, що еквівалентно 412 525 грн., з урахуванням повернення 10.12.2015 р. частини боргу в сумі 5 000 доларів США, а також штрафні санкції у вигляді трьох відсотків річних від простроченої суми відповідно до положень ст. 625 ЦК України, та судові витрати.

В обгрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав у борг останньому грошові кошти в зазначеній сумі зі строком повернення до 01.05.2014 р., але у передбачений строк відповідач добровільно не виконав свої зобов»язання, борг не повернув. ОСОБА_3 стверджує, що ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, і відповідач укладав договір позики в інтересах сім»ї, з метою здійснення будівництва будинку у с. Мартове Печенізького району Харківської області, а тому позивач вважає, що ОСОБА_2 на підставі положень ч.4 ст. 65, ч.2 ст. 72 Сімейного Кодексу України має також нести відповідальність за боргові зобов»язання чоловіка.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь позивача за договором позики від 06.09.2013 р.- 412 525 грн., 3% річних від простроченої суми- 20 221 грн. 10 коп., а всього 432 746 ( чотириста тридцять дві тисячі сімсот сорок шість) грн. 10 коп. Стягнуто відповідачів на користь ОСОБА_3 судові витрати по 1 827 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування вказаного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового по суті позовних вимог, яким стягнути борг за договором позики та судові витрати з ОСОБА_4 Посилається на те, що вона не підписувала боргової розписки та не брала у борг суму, зазначену у розписці від 06. 09. 2013 року. Також вказана сума не ви користувалася в інтересах сімї.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з підстав, передбачених ст.. 308 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Згідно ст. 16 ЦК України, особа, на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач в силу ст. 10 ЦПК України, зобовязаний довести правову та фактичну підставу позову.

Підстави припинення зобовязання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 609 ЦК України, зокрема, за ст. 559 ЦК, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25. 04. 2012 року в справі № 6 24 цс 12 про стягнення боргу, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обовязковою для судів України, які зобовязані привести свою судову практику у відповідність до його рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

На підтвердження укладення договору, ОСОБА_4 06 вересня 2013 р. надав розписку ОСОБА_3 про отримання від нього в борг 25000 доларів США , які зобов'язався повернути до 01.05.2014 р. ( а.с 5)

За змістом ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором. Оскільки ОСОБА_4 не виконав зобов'язання і не повернув борг, чим порушив вимоги договору, сума еквівалентна 20 000 доларам США, з урахуванням частини повернутих 5 000 доларів США, що за курсом НБУ на час звернення до суду складає 412 525 грн. (в межах заявлених позовних вимог) обґрунтовано стягнута судом першої інстанції на користь позивача .

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок 3 % річних зроблений позивачем виходячи з періоду прострочення виконання зобов'язання -467 днів за період з 02.05.2014 р. по день звернення до суду 19.08.2015 р. і складає 20 221 грн. 10 коп.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-55цс13 від 19 червня 2013 року, № 6-163цс12 від 20 лютого 2013 року, № 6-88цс12 від 12 вересня 2012 року). Звертаючись до суду із позовом, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що гроші, отримані за розпискою, відповідач позичав у ньогої перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 використані ним в інтересах сім'ї, а саме на будівництво будинку.

Відповідно до інформації КП «Печенізьке БТІ» від 28.10.2015 р., при проведення технічної інвентаризації КП, згідно свідчень власника, будівництво житлового будинку № 24-А по вул. Харківській в с. Мартове завершено в 2013 р., відомості про час прийняття в експлуатацію та державну реєстрацію відсутні. Через зміну конфігурації земельної ділянки новий техничний паспорт виготовлено 25.06.2014 р.

Згідно звіту про оцінку майна від 09.11.2015 р., будинок в с. Мартове з капітальним ремонтом, загальною пл. 131,1 кв.м., житловою-69,5 кв.м., внутрішнє його оздоблення виконано з використанням дорогих будівельних матеріалів. Будинок з центральним газопостачанням, електрозабезпеченням, водопостачанням, системами охорони, пожежі та інш., на час оцінки його ринкова вартість складає 3 млн. 352000 грн. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.05.2014 р. за ОСОБА_2 зареєстроана земельна ділянка для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) пл. 0,0814 га, а 14.06.2013 р. за нею зареєстровано житловий будинок.

Із фотокопії скарги ОСОБА_2 за місцем служби ОСОБА_3, в якій відповідачка стверджувала, що її чоловік для завершення будівництва приватного будинку та подальшого продажу, позичив у жовтні 2013 р. у ОСОБА_3 25 тис. доларів США під 2% щомісячних. При цьому, як зазначено у скарзі, прорахувавши економіку і продаж будинку, сума позики була прийнятною і в квітні 2014 р будинок виставлений на продаж, але становище в державі змінилося і фактично продаж нерухомості зупинилася, а ціна значно зменшилась. ( а.с. 175)

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 була обізнана про боргові зобов'язання свого чоловіка перед ОСОБА_3, а дії відповідачів свідчать про отримання ОСОБА_4 позики в розмірі 25000 доларів США в інтересах сім'ї та використання грошей для задоволення потреб їхньої сім'ї. Фактично, ОСОБА_2 письмово підтвердила, що будинок був повністю підготовлений до продажу, тобто, з проведеним внутрішнім ремонтом у квітні 2014 р., і на час складання звіту про його оцінку у листопаді 2015 р. його стан не змінився. З огляду на викладене, ОСОБА_4 створив обов"язки щодо повернення позики і для дружини ОСОБА_2

Суд повно та всебічно з»ясував обставини по справі, наданим доказам дав належну оцінку і постановив законне рішення .

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.М. Шаповал

Судді: П.В. Кісь

ОСОБА_1