УХВАЛА

іменем україни

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 травня 2010 року між ним та ОСОБА_4укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала в борг 15 тис. доларів США та зобов'язалася повернути отримані від нього кошти через 6 місяців, тобто до 16 листопада 2010 року. Зазначав, що в листопаді 2012 року відповідачка повернула 5 тис. доларів США, таким чином, останньою не повернуто

10 тис. доларів США, що еквівалентно 268 581 грн 14 коп. Відповідно до

ч. 2 ст. 625 ЦК України за невчасне виконання грошового зобов'язання

36 258 грн 45 коп. - 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

З урахуванням зазначеного, позивач просив стягнути указану суму боргу у розмірі 268 581 грн 14 коп. та 36 258 грн 45 коп. - 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, а всього 304 839 грн 50 коп.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 червня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області

від 11 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у зв'язку з пропуском позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом порушеного права після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Такі висновки судів є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані.

Судами установлено, що згідно з розпискою від 16 травня 2010 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 в борг 15 тис. доларів США строком на шість місяців.У листопаді 2012 року відповідачка повернула ОСОБА_5

5 тис. доларів США.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Частиною 3 ст. 264 ЦК України встановлено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (чч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів на те, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_4 взяла в борг кошти на шість місяців, тобто до 16 листопада 2010 року. До суду ОСОБА_3 звернувся 23 січня

2015 року, тобто з пропуском встановлено законом трирічного строку позовної давності.

Суди правильно вважали, що посилання ОСОБА_3 про те, що перебіг позовної давності був перерваний, оскільки відповідач повернула йому частину коштів у 2012 році не підтверджено належними та допустимими доказами, а посилання останнього на показання свідків, а також на те, що відповідач неодноразово телефонувала йому перед поверненням боргу не є такими, що відповідають зазначеним вимогам закону та роз'ясненням Верховного Суду України про те, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

При цьому суди правильно вважали посилання ОСОБА_3 на деталізацію за локальними та роумінговими дзвінками не належним доказом у справі, оскільки вона не містить відомостей про те, хто саме телефонував, про що розмовляли, а сам факт того, що сторони могли спілкуватись в телефонному режимі не може бути доказом переривання позовної давності, що відповідає вимогам ст. ст. 57-59 ЦПК України.

За таких обставин суди дійшли вірного висновку, що повернення коштів ОСОБА_3 не може підтверджуватись показами свідків. Інших доказів, які б свідчили про повне або часткове повернення суми позики чи вчинення відповідачем інших дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, позивач суду не надав.

При цьому позивач не довів наявність об'єктивних чи суб'єктивних підстав для неможливості пред'явлення позову до суду у визначені законом строки.

Під час розгляду справи судами не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків суду не спростовують, тому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 червня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 11 листопада

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик