АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Шевченко Л.В.
№22-ц/796/6246/2016 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Желепи О.В., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: П'ята Київська державна нотаріальна контора про продовження строку для прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане П'ятою Київською державною нотаріальною конторою 27.01.2000 ОСОБА_2

В мотивування вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 дід позивача - ОСОБА_3, помер. Після його смерті бабуся позивача ОСОБА_2, як дружина померлого, у встановленому законом порядку прийняла спадщину.

Однак, перед смертю її дід склав заповіт, який посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Марініченко О.С. 28.03.1998, відповідно до якого, заповів їй належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стверджувала, що про існування заповіту дізналась лише в червні 2015 року від своєї бабусі ОСОБА_2, яка оформила свідоцтво про прийняття спадщини на своє ім'я та тривалий час приховувала від нею цю обставину.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що її необізнаність з приводу існування заповіту не оспорювалася під час розгляду справи в суді, не ставилася під сумнів судом, та є об'єктивною та поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Крім того, відповідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на момент відкриття спадщини) державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Вважає, що при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Єдиного реєстру перевіряє наявність або відсутність заповіту, складеного спадкодавцем у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ ( п. 111-1 Інструкції №18/5).

Відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилися, про день час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог щодо продовження строку подання заяви для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, а тому і вимога щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане П'ятою Київською державною нотаріальною конторою 27.01.2000 року також не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 27.08.1974, про що зроблено запис № 268. Цей факт встановлений на підставі свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_1, виданого Відділом запису актів громадянського стану виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих м. Києва 27.08.1974 (a.c. 11).

ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 11.09.2015 (a.c. 13).

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, виданим Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених м. Києва 16.12.1987 (а. с. 12).

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.11.1993 року, виданого Органом приватизації Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва 09.11.1993 за № 3520 (а.с. 103).

28.03.1998 ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого заповів ОСОБА_1 належну йому на праві приватної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, який посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Марініченко О. С. 28.03.1998 (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_2 дід позивача, ОСОБА_3 - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Києва 12.11.1998 (а.с. 10).

ОСОБА_2, дружина померлого, прийняла спадщину, що підтверджується матеріалами спадкової справи, заведеною П'ятою Київською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_3 (а.с. 96-109).

Після смерті ОСОБА_3, власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 стала його дружина ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.01.2000, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Чуйко А. О. (а.с. 107).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів), згідно з яким дію нормативно-правового акта в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

У постанові Верховного суду України від 18 грудня 2013 року (справа № 6-138цс13) міститься правова позиція, що у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України , якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР , у тому числі щодо прийняття спадщини.

Таким чином, оскільки спадщина у цій справі відкрилась 12.11.1998, тобто до 01.01.2004, тому до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми ЦК УРСР у редакції від 18.07.1963.

Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Часом відкриття спадщини після померлого ОСОБА_3 є 12.11.1998.

Відповідно до статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після його смерті ОСОБА_2, як дружина померлого ОСОБА_3, прийняла спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку, про що будо видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.01.2000 (а.с. 107).

Отже, відповідач отримала свідоцтво право на спадщину після свого чоловіка на достатніх правових підставах.

Проте, позивач, на час відкриття спадщини була малолітньою і мала повних 11 років, оскільки вона 1987 року народження.

Разом з тим, вона не вчинила дій для прийняття спадщини і має право ставити перед судом питання про продовження строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавців.

Згідно з статтею 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Відповідно до вимог норм ЦК УРСР, у зв'язку з пропущенням особою строку для прийняття спадщини з поважних причин, суд продовжує строк для прийняття спадщини, однак у зв'язку з прийняттям ЦК від 01.01.2014 суд за наявності поважних причин пропущення строку для прийняття спадщини не продовжує строк для прийняття спадщини, а визначає додатковий строк для її прийняття.

Передбачений ст. 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску, у разі продовження зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване. Така практика узгоджується із роз'ясненнями, що містяться в пунктах 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду Україні від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування».

Шестимісячний строк для прийняття спадщини не є строком позовної давності. Тому законом передбачена тільки можливість його продовження, але не припинення або перерви. Законодавство не передбачає вичерпного переліку причин, з яких неприйняття спадщини визнається поважним. Тому поважними слід вважати такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або важким, тобто неприйняття зацікавленою особою спадщини умисно або з необережності не є підставою для продовження строку судом. До поважних причин пропуску строку можуть бути віднесені, наприклад: хвороба, що була причиною неприйняття спадщини в строк; неповноліття, в тому випадку, коли над позивачем не були встановлені піклування і догляд або піклувальник чи опікун неналежно виконували свої обов'язки; перебування в місцях позбавлення волі в силу судової помилки; перебування в закордонному відряджені та ін..

Разом з тим, суди не можуть задовольняти позови про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавців, які померли до 01 січня 2004 року, і спадщина прийнята кимось із спадкоємців, у тому числі шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном (ст. 549 ЦК УРСР) або перейшла до держави на підставі ст. 555 ЦК УРСР.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем не доведено поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки її доводи не пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами на вчинення цих дій.

Крім того, продовжити строк для прийняття спадщини є неможливим, оскільки спадщина вже була прийнята ОСОБА_2

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді