Провадження № 2/537/309/2016
Справа № 537/977/16-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.06.2016 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Хіневич В.І., при секретарі Гавриш А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

01.02.2016 року громадянин ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, відповідно до якої, просив суд визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право користування квартирою № 85 по вул. Переяславські, 46 в м. Кременчуці.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 1998 році він став власником квартири АДРЕСА_1. 06.02.2010 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 03.11.2011 року він зареєстрував в квартирі АДРЕСА_1 в якості членів сімї власника дружину ОСОБА_2 та її дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 11.09.2014 року у них народилася донька ОСОБА_5 проте в жовтні 2014 року відповідачка розірвала з ним сімейні відносини, в власної ініціативи забрала з собою всіх дітей, вивезла з квартири свої та дитячі речі та переселилась до своє матері, яка проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. З жовтня 2014 року відповідач постійно проживає за зазначеною адресою з дітьми. Його спроби поновити сімю виявилися безрезультатними, внаслідок чого 01.12.2015 року шлюб між ними було розірвано. Оскільки сімейні відносини з відповідачем та її дітьми у нього припинилися, а донька ОСОБА_5 постійно проживає з матірю, вважає, що маються підстави для визнання їх такими що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_2.

Ухвалою суду від 19.04.2016 року по справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник за довіреністю адвокат ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали з мотивів вказаних у позовній заяві, просили їх задовольнити в повному обсязі. Звертаючи увагу, щ о відповідач самостійно, без будь-якого примусу залишила квартиру позивача з дітьми в жовтні 2014 року, і з цього часу у вказаній квартирі не проживає, що не заперечується відповідачем в судовому засідані.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечували, просили в задоволенні позову відмовити, пояснивши, що ОСОБА_1 виставив її та її дітей, в тому числі їх спільну доньку на вулицю з квартири АДРЕСА_3, де залишилися її особисті речі та речі дітей, меблі. З приводу вище вказаної ситуації вона зверталась до правоохоронних органів. Зараз позивач вирішив позбавити права користування житлом її та її дітей. При цьому у них виникнуть проблеми з медичним обслуговуванням, навчанням та подальшою випискою будь-яких документів. Вважає, що діти не користуються квартирою не за власним бажанням, а через умисні дії позивача. Позивач вигнав її і не допускає їх до приміщення і вони змушені з матірю проживати за іншою адресою. Крім того, вона не має власного житла, на даний час вона проживає разом з дітьми за іншою адресою, за якою зареєструвати дітей не має можливості, бо вона не є власником житла.

Третя особа Служба у справах дітей Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради до суду свого представника не направила, але завчасно направила до суду клопотання про розгляд справи без участі її представника, просить в задоволенні позовних вимог відмовити, при обґрунтуванні посилаючись на норми Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»

Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, зясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, вислухавши думку сторін по справі, приходить до наступного:

Позивач є власником квартири АДРЕСА_4, що підтверджується договором дарування квартири від 20.03.1998 року серії ААМ № 199909.

06.02.2010 року позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8, після одруження вона взяла прізвище чоловіка «Глушко», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КЕ № 064334, виданого Центральним відділом РАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області 06.02.2010 року.

11.09.2014 року у них народилася донька - ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-КЕ № 213320, виданого Крюківським відділом ДРАЦС Кременчуцького МУЮ у Полтавській області 31.10.2014 року.

Згідно довідки ТОВ «Добробит» № 1465/36 від 05.08.2015 року в квартирі АДРЕСА_5 зареєстровано пять осіб: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 власник, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, - дружина, син дружини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, син дружини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 01.12.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Відповідно до рішення суду малолітня ОСОБА_5 проживає з матірю. Рішення набрало законної сили 28.12.2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі по справі не проживають в квартирі № 58 будинку № 46 по вул. переяславська в м. Кременчуці Полтавської області з жовтня 2014 року і по теперішній час та не виконують обов'язки по оплаті та утриманню житла, що підтверджується актом про не проживання складеним ТОВ «Добробит» від 27.07.2015 року. При цьому, формальна реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає позивачу вільно володіти користуватися та розпоряджатися вказаним будинком.

У ході судового розгляду справи встановлено, що відповідачі дійсно не проживають у вище вказаній квартирі з жовтня 2014 року, що не заперечується відповідачем в судовому засіданні, а проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, що підтверджується рішенням Автозаводської районної ради м. Кременчука від 27.11.2014 року № 444 про визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_1, та поясненнями ОСОБА_2, які зберігаються у матеріалах звернення ОСОБА_2 з приводу неповернення ОСОБА_1 її речей.

Вивчивши відмовний матеріал встановлено, що в заяві до правоохоронних органів відповідач жодним чином не вказує на примушування з боку позивача залишити квартиру, тощо, а вказує тільки на неповернення останнім її речей та речей дітей, що підтверджується поясненнями позивача про добровільне залишення квартири відповідачем та спростовує пояснення відповідача про її примус до залишення квартири з боку позивача.

Як встановлено ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є матірю позивача, позивач та відповідач є різними людьми, її син сімянином, який утримував дітей відповідачки та намагався зберегти сімю, натомість відповідачка не хоче зберігати сімю. Після народження онуки ОСОБА_5, вона приходила інколи до них додому під час відрядження сина та допомагала відповідачки, вона в них не жила, а тільки очувала. В той день коли в них виникла сварка її не було і про цей факт вона дізналась зі слів сина. На слідуючий день коли вона прийшла відповідачка заявила, що вона не бажає жити з її сином під одним дахом, зібрала речі, викликала таксі та поїхала з квартири. Десь через місяць її син наймав відповідачки машину та відвозив до неї її речі з квартири. Її син ніколи не виганяв відповідачку з квартири та ніколи їй не погрожував, відповідачка сама декілька разів уходила з квартири і останній раз вона пішла з квартири за власним бажанням.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_10, як сімейну пару вона знала їх близько пяти років. Позивач не конфліктний чоловік, сімейних сварок вона не чула. ОСОБА_1 до дітей ОСОБА_2 відносився добре. Вона бачила відповідачку коли вона була вагітною та після народження дитини протягом місяця, а після цього не бачила її в домі в загалі. Чому ОСОБА_2 покинула ОСОБА_1 вона не знає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1, як сімейну пару знає їх близько 5 років. ОСОБА_1 є добрим сусідом, неконфліктним, привітним. Сини ОСОБА_2 називали його татом, возив їх на спортивні секції, танці. Чому вони розійшлися вона не знає. Бачила останній раз ОСОБА_2 в восени 2014 року після того як вона народила доньку.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_2 покинула квартиру з власної волі, а з моменту розірвання шлюбу вона втратила статус члена сімї позивача, а також її діти ОСОБА_3, ОСОБА_4, що стосується малолітньої доньки ОСОБА_5 то відповідно до ст. 160 СК оскільки донька ОСОБА_5 є дитиною яка не досягла 10 років, то місце її проживання вирішується за згодою батьків, однак, згідно рішення про розірвання шлюбу місце проживання доньки визначено з матірю і вона як законний представник малолітньої наділена правом визначати місце її проживання, а тому вона як і відповідачка зі своїм синами була відсутньою в квартирі АДРЕСА_5 понад один рік.

В судовому засіданні відповідачем та її представником не представлено належних та допустимих доказів, які свідчать про поважність причини відсутності відповідачів в квартирі АДРЕСА_5 понад один рік. Суд бере до уваги, що відповідач не надала суду належних та допустимих доказів неможливості реєстрації її дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 за місцем мешкання їх батьків, які згідно Сімейного кодексу України повинні приймати участі у вихованні та матеріальному забезпеченні своїх дітей.

Також, суд бере до уваги, зо між сторонами не було досягнуто домовленості стосовно участі позивача у спілкуванні та вихованні їх спільної дитини, що слугувало підставною для звернення позивача до органу опіки та піклування.

Також, відповідачем не надано суду будь-яких доказів стосовно можливого виникнення проблем з медичним обслуговування, навчанням та випискою будь-яких документів відносно дітей.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися з до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання.

На підставі викладено, враховуючи той факт, що відповідачі, без поважних причин не користувалися квартирою, яка належить позивачу, понад 1 рік, суд вважає, що відповідачів слід визнати таким, що втратила право на користування вказаною квартирою.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 224 ЦПК України, ст. ст. 29, 317,319, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи Служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 такими, що втратили право користування квартирою № 85 по вул. Переяславська, 46 в м. Кременчуці.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.І. Хіневич

Повний текст рішення виготовлено 21.06.2016 року.