У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Кардіф», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про стягнення заборгованості за договором страхування, за касаційною скаргою Карпова Станіслава Борисовича, який діє від імені приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Кардіф», на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 1 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 9 квітня 2008 року між ним та закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Кардіф», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Кардіф» (далі - ПрАТ «СК «Кардіф), було укладено договір комплексного страхування позичальника № 01/01/2357/18569 строком до 9 квітня 2016 року на забезпечення виконання умов договору споживчого кредиту, укладеного між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк».

23 січня 2010 року у позивача стався поширений інсульт у правій півкулі головного мозку, Такий випадок є страховим, у зв'язку з чим у нього виникло право на отримання страхового відшкодування.

На момент настання страхового випадку непогашений залишок заборгованості за кредитом складав 11831,67 доларів США, які він змушений був сплатити кредитору у зв'язку із зверненням останнього до суду з позовом до нього про стягнення зазначеної суми. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача на свою користь в порядку регресу заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 1 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто із ЗАТ «Страхова компанія «Кардіф» на користь ОСОБА_3 16 665 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Карпов С.Б., який діє від імені ПрАТ «СК «Кардіф», звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що договір страхування укладено для виконання умов кредитного договору, тому сплата грошових коштів у розмірі 3 300 доларів США, що була здійснена позивачем 29 жовтня 2014 року на користь банку, фактично мала б бути здійснена відповідачем, отже останній має відшкодувати ОСОБА_3 вказану суму в порядку регресу.

Однак, погодитись з таким висновком судів неможна.

Судами встановлено, що 9 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Кардіф», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Кардіф» (далі - ПрАТ «СК «Кардіф), було укладено договір комплексного страхування позичальника № 01/01/2357/18569 строком до 9 квітня 2016 року.

Відповідно до ст. 980 ЦК Українипредметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» (далі - Закон) договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як вбачається із змісту укладеного між сторонами договору, об'єктом страхування є майнові інтереси ОСОБА_3 (страховика), що пов'язані із життям, здоров'ям чи працездатністю застрахованої особи, а страховим випадком, зокрема, постійна непрацездатність (інвалідність 1 групи) внаслідок захворювання або внаслідок нещасного випадку.

Вважаючи, що вказаний договір укладений на забезпечення виконання умов договору споживчого кредиту, укладеного між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», суди не звернули уваги на предмет договору страхування і відсутність у ньому вказівки на те, що він укладається на забезпечення виконання кредитного договору.

Згідно його умов страхувальник взяв на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку виплатити страхове відшкодування, а не погасити кредит, не виплачений страховиком.

Та обставина, що розмір страхового відшкодування визначений у розмірі непогашеного залишку заборгованості по кредиту не змінює правової природи договору страхування та прав і обов'язків його сторін.

Умовами договору страхування не передбачено, що страхове відшкодування зараховується в рахунок платежів по кредиту.

23 січня 2010 року у позивача стався поширений інсульт у правій півкулі головного мозку, у зв'язку з чим 1 червня 2010 року йому встановлена 1 група інвалідності.

Із матеріалів справи вбачається, що станом на 29 жовтня 2014 року заборгованість ОСОБА_3 перед ПАТ «УкрСиббанк» становила 15755,96 доларів США, з яких 3300 доларів США були сплачені ОСОБА_3 29 жовтня 2014 року, а залишок суми у розмірі 12455,96 доларів США був анульований банком.

Вимоги про стягнення коштів з відповідача ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що він сплатив на погашення кредиту кошти, які мала сплатити страхова компанія у вигляді страхового відшкодування, тому у нього виникло право на їх стягнення з останньої в порядку регресу.

Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК Україниособа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

При цьому, відшкодування шкоди іншою особою може мати місце, коли у останньої існує обов'язок відшкодовувати шкоду за особу, яка її завдала.

Зазначена норма міститься в главі 82 ЦК України та нею передбачене право зворотної вимоги (регресу) особи до винної особи у разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану цією особою в деліктних правовідносинах.

Разом з тим правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України, а права і обов'язки сторін цих правовідносин виникають з договору.

Можливість виконання обов'язків боржника іншою особою у зобов'язальних правовідносинах передбачена ч. 3 ст. 528 ЦК України, якою визначені як умови, за наявності яких може здійснюватись таке виконання, так і правові наслідки, що настають у випадку його виконання.

З огляду на викладене, застосування судами при вирішенні спору ст. 1191 ЦК України є помилковим.

Частиною 3 ст. 3 Закону встановлено, що страхувальники мають право при укладенні договорів особистого страхування призначати за згодою застрахованої особи фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів) для отримання страхових виплат, а також змінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування.

Відповідно до п. 13.6 договору страхування страхова виплата здійснюється застрахованій особі (вигодонабувачу або спадкоємцям).

Отримувачем (вигодонабувачем), відповідно до п. 4 договору страхування, позивачем визначено банк, тобто останній є особою, що має право на отримання страхової виплати за договором страхування, який укладено на користь третьої особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 636 ЦК України якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З урахуванням цієї норми ОСОБА_3 міг вимагати сплати страхового відшкодування на свою користь у разі відмови вигодонабувача (банку) від права на його отримання.

З приводу того, чи відмовлявся вигодонабувач від такого права судові рішення висновків не містять.

Згідно п. 4. 3 Правил добровільного страхування здоров'я на випадок хвороби (далі - Правила), які є частиною умов договору страхування, укладеного між сторонами, страховим випадком є постійна непрацездатність застрахованої особи (встановлення інвалідності I групи) внаслідок захворювання.

Таким чином, сторони договору визначили, що страховим випадком є не сам факт хвороби, а непрацездатність особи внаслідок захворювання і встановлення їй першої групи інвалідності.

Незважаючи на це, суди безпідставно вважали часом настання страхового випадку день захворювання позивача, а не встановлення йому першої групи інвалідності.

Відповідно до п/п 3 п. 13.1 Правил та п. 8 договору комплексного страхування позичальника його дія припиняється у разі несплати страхувальником страхових платежів у встановлені договором строки. Як вказано у договорі, страхові платежі сплачується до 9 березня (а. с. 21, 164 т. 1).

До 9 березня 2009 року, 9 березня 2010 року страховий платіж ОСОБА_3 не був сплачений.

Однак обставин, пов'язаних із дією договору, з урахуванням його п. 8, суди не встановлювали, не з'ясовували чи настав страховий випадок у період його дії з урахуванням часу встановлення позивачу інвалідності I групи.

Сплата страхового платежу з порушенням встановлених договором строків не може свідчити про те, що договір страхування діє та що у зв'язку з такою сплатою по іншому визначається період на протязі якого у сторін договору існують взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зі змісту рішення апеляційного суду Харківської області від 30 квітня 2014 року, вбачається, що з приводу існування обставин, на які позивач посилався в обґрунтування позову у справі, що розглядається, суд ніяких висновків не робив.

Викладені в ньому висновки щодо дії договору не можуть розцінюватись як встановлені цим рішенням обставини, про які зазначено у ст. 61 ЦПК України, оскільки по своїй суті вони є правовими.

Правовий висновок, якого дійшов суд при розгляді справи, не може вважатись встановленою судовим рішенням обставиною, яка не підлягає доказуванню.

З огляду на викладене, висновок апеляційного суду про те, що чинність договору страхування встановлена рішеннями у іншій у справі, а тому не підлягає доказуванню, є помилковим.

Встановлені ЦПК випадки звільнення від доказування існування обставин не виключають подання особами доказів на їх спростування, прийняття таких доказів та дослідження судом у іншій справі, оскільки цивільне процесуальне законодавство не містить норм, які б забороняли такі дії.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Карпова Станіслава Борисовича, який діє від імені приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Кардіф», задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 1 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук