АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Петешенкової М.Ю., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «ІАС ЛТД», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

21 лютого 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі: ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулись до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі: ПАТ «Акцент-Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «ІАС ЛТД» (далі: ТОВ «ІАС ЛТД»), ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № KR-47-06, укладеним 14 квітня 2006 року між позивачем та ТОВ «ІАС ЛТД», за яким позичальнику надано споживчий кредит у сумі 301600 Євро з терміном повернення кредиту до 16 березня 2011 року, обґрунтовуючи свої позовні вимоги неналежним виконанням останнім умов згаданого договору та невиконанням ОСОБА_2 та ПАТ «Акцент-Банк» умов договору поруки. Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з відповідачів ТОВ «ІАС ЛТД», ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 457157,16 євро, що еквівалентно за курсом Національного банку України 7 460 442,70 грн. та стягнути солідарно з ТОВ «ІАС ЛТД», ПАТ Акцент-Банк» 10 тис. грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Справа неодноразово розглядалась судовими інстанціями.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду в повному обсязі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.04.2006 року між позивачем та ТОВ «ІАС ЛТД» було укладено кредитний договір № KR-47-06, згідно якого ТОВ «ІАС ЛТД» отримали кредит у розмірі 301600 Євро, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,00% на рік з кінцевим терміном повернення 16.03.2011 року. В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між сторонами 12.07.2006 року було укладено договір застави рухомого майна, відповідно до якого у заставу було передано сільськогосподарську техніку у кількості 6 одиниць. 20.10.2010 року між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № KR-47-06 від 14.04.2006 року. З метою виконання ТОВ «ІАС ЛТД» умов кредитного договору від 14 квітня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № KR-47-06/Prl. Також судом встановлено, що заборгованість ТОВ «ІАС ЛТД» по кредитному договору № KR-47-06 від 14.04.2006 року станом на 04.08.2014 року складає 457769,93 Євро, яка складається з наступного: 162400 Євро - заборгованості за кредитом, 137950,09 Євро - заборгованість по процентам за користування кредитом, 157419,84 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. 25.04.2013 року ТОВ «ІАС ЛТД» передало банку згідно акт прийму-передачі заставного майна 5 одиниць сільськогосподарської техніки на суму 1993656 грн. За даними позивача заставне майно досі не реалізоване.

Відмовляючи позивачу у задоволенні його позовних вимог суд першої інстанції, керуючись положеннями ч. 4 ст. 612, ч. 1 ст. 613, ч. 4 ст. 613, ч. 1 ст. 614 ЦК України, посилався на те, що ТОВ «ІАС ЛТД» вжило всіх можливих заходів для належного виконання зобов'язання за кредитним договором, а саме за умови неможливості повернення кредитних коштів позивачу добровільно та з власної ініціативи передало в рахунок погашення кредитних зобов'язань заставне майно. Однак позивачем своєчасно не були вжиті всі заходи для реалізації заставного майна. На теперішній час суд позбавлений можливості визначити фактичний розмір заборгованості за кредитним договором № KR-47-06 від 14.04.2006 року.

Колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині правового обґрунтування, оскільки суд не з'ясував характер правовідносин, які виникли у сторін та не надано їм оцінку, і не з'ясував яким законом вони регулюється; суд неправильно застосував норми матеріального права.

Судом першої інстанції у порушення вимог ст.215 ЦПК України не зазначено у рішенні суду мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, з яких бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти.

Мотивація за рішенням суду першої інстанції - не ґрунтується на законі, який регулює спірні правовідносини.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, яка правова позиція зазначена позивачем в обґрунтування позовних вимог та не дав їй оцінку.

Суд першої інстанції не обґрунтував відмову у задоволенні позову до поручителя ОСОБА_2

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2, однак правове обґрунтування рішення суду не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування з ухваленням нового рішення на підставі п.п.1-4 ч.1 ст. 309 ЦПК України за наступними підставами.

Спірні правовідносини виникли між сторонами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителів.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, та не заперечується сторонами у справі, що між юридичними особами, а саме: між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ІАС ЛТД» було укладено кредитний договір № KR-47-06 від 14.04.2006 року, згідно якого ТОВ «ІАС ЛТД» отримав кредит у розмірі 301600 Євро, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,00% на рік з кінцевим терміном повернення 16.03.2011 року.

З метою виконання ТОВ «ІАС ЛТД» умов кредитного договору від 14 квітня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № № KR-47-06/Prl, за умовами якого (п. 2) поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до п. 2 договору поруки, у випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Пунктом 11 договору поруки передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Сторони прийшли до згоди, що строк в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом у 5 років (п. 12 договору поруки).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 546 ЦК України, передбачено виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором (п. 11 договору поруки) (а.с. 13).

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості з боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Колегія суддів враховуючи положення ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо пред'явлення вимог до поручителя ОСОБА_2 у шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання, встановила і це підтверджується матеріалами справи, що позивачем не дотриманий строк звернення з відповідною позовною вимогою до вказаного поручителя, виходячи з того, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором встановлений до 16 березня 2011 року (а.с. 9-11), а з позовом кредитор звернувся до суду з вимогою до поручителя 21 лютого 2012 року, тобто поза межами встановленого законом шестимісячного строку.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновків про нечинність поруки для поручителя ОСОБА_2, оскільки вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя про погашення заборгованості не було пред'явлено в межах передбаченого законом шестимісячного строку, у зв'язку з чим правовідносини між вказаними сторонами є припиненими, що є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Щодо заявленого позову до боржника ТОВ «ІАС ЛТД» то цей позов за правилами цивільного судочинства не може бути розглянутий.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не вправі пред'явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року у частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ІАС ЛТД», ПАТ «Акцент-Банк» провадження у справі закрито, а в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ІАС ЛТД», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.29-32 том 2).

Враховуючи, що у задоволенні позову до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити, то відсутні підстави для солідарного стягнення із вказаних відповідачів заборгованості за кредитним договором, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ІАС ЛТД» необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити, про що постановити ухвалу суду у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 310, п.3 ч.1 ст.315 ЦПК України.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України необхідно повідомити ПАТ КБ «ПриватБанк», що розгляд його позовних вимог до ТОВ «ІАС ЛТД» про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову до поручителя ОСОБА_2- залишається без змін.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, що не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у вказаній частині та задоволення позову.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що зміна рішення суду в частині правового обґрунтування не впливає на розподіл судових витрат, то колегія суддів не вбачає підстав для нового розподілу судових витрат у відповідності до вимог статті 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2014 року - змінити в частині правового обґрунтування за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2014 року за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь