Ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів», третя особа - голова правління публічного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати з моменту його прийняття (реєстрації) наказ публічного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» (далі - ПАТ «НДІ ЕМП») від 17 лютого 2015 року № 8/3к, поновити його на роботі на посаді заступника начальника відділення 1050 ПАТ «НДІ ЕМП», стягнути з відповідача на користь позивача втрачений заробіток за час вимушеного прогулу, викликаного незаконним звільненням з 18 лютого 2015 року до дня поновлення на роботі у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що з 07 травня 2014 року ОСОБА_4 займав посаду заступника начальника відділення 1400 ПАТ «НДІ ЕМП».

Наказом про підготовку до запровадження змін організації виробництва і праці від 08 грудня 2014 року № 93 визначено, що з метою приведення структури ПАТ «НДІ ЕМП» з основного виду діяльності товариства у відповідність із діючими економічними умовами діяльності інституту та посилення відповідальності керівників самостійних структурних підрозділів за кінцеві результати господарської діяльності, розпочати підготовку впровадження змін в організації виробництва і праці підприємства.

Відповідно до наказу про ліквідацію відділення 1400 ПАТ «НДІ ЕМП» від 10 грудня 2014 року № 94, у зв'язку із тривалою відсутністю замовлень по закріплених за відділенням 1400 ПАТ «НДІ ЕМП» напрямкам і відсутністю перспектив укладання договорів, необхідністю змін в організації виробництва та праці, пов'язаній зі скороченням обсягів робіт та збитковості підрозділу, що не покриває витрат на їх утримання, відповідно до наказу від 08 грудня 2014 року № 93 та на підставі ст. 64 ГК України з метою оптимізації структури ПАТ «НДІ ЕМП», затверджено зміни в організації виробництва і праці товариства, зокрема, в організаційній структурі служби директора з наукової роботи, припинено шляхом ліквідації діяльність відділення 1400 (1410, 1420) з 15 лютого 2015 року та проведено скорочення чисельності і штатів.

Наказом про скорочення чисельності штатів підрозділів від 10 грудня 2014 року № 96 вирішено провести скорочення чисельності штатів працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме: відділ 1400 - начальник відділення 1400, заступник начальника відділення 1400.

Наказом від 17 грудня 2014 року № 58 працівників попереджено про їх звільнення.

Наказом від 17 лютого 2015 року № 8/3к ОСОБА_4 було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

У день звільнення ОСОБА_4 була видана належним чином оформлена трудова книжка та копія наказу про звільнення, а також, були виплачені всі належні кошти.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 49-2 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15.

Із матеріалів справи вбачається та судами вірно встановлено, що процедура звільнення позивача була дотримана, його персонально було попереджено про скорочення займаної ним посади та чисельності працівників, замість скороченої посади ОСОБА_4 були запропоновані інші вакантні посади на підприємстві.

Так, із акта від 17 лютого 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 згоду на зайняття запропонованих вакансій не надав.

Із протоколу засідання профспілкового комітету ПАТ «НДІ ЕМП» від 10 грудня 2015 року № 14 вбачається, що профспілковий комітет підтвердити надання згоди адміністрації ПАТ «НДІ ЕМП» на звільнення ОСОБА_4 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

З урахуванням вказаного, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки звільнення ОСОБА_4 з посади відбулося у відповідності до вимог трудового законодавства, порушень трудових прав позивача доведено належними доказами не було, тому підстави для задоволення позову про поновлення ОСОБА_4 на роботі відсутні, у зв'язку із чим відсутні й підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні позову, які відповідають вимогам статті 213 ЦПК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана Л.М. Мазур В.А. Нагорняк