У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів:Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» про стягнення коштів, за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 25 травня 2005 року між ним та Приватним акціонерним товариством «АІСЕ Україна» (далі - ПрАТ «АІСЕ Україна») укладено угоду № 93882 про надання послуг, спрямованих на придбання ним автомобіля через систему Автоплан. За період дії угоди він сплатив відповідачу 23 554 гривні 03 копійки.

Відповідно до ст. ст. 12, 14 Угоди він звернувся з письмовою заявою до відповідача про дострокове розірвання угоди, на що останній надав згоду у листі від 12 червня 2009 року.

За змістом положень п. 14.2 ст. 14 Угоди відповідач здійснює повернення сплачених внесків учаснику, який розірвав угоду, тільки по закінченні графіка внесків групи, до якої він належав. Графіком внесків було передбачено 84 внески, тобто графік внесків, на його думку, закінчився 25 травня 2012 року, але суму внесків йому відповідач не повернув по теперішній час.

Посилаючись на те, що період прострочення повернення грошових коштів становить 1090 днів, тому відповідач на підставі ст. 625 ЦК України повинен сплатити на його користь 2 114 гривень 60 копійок.

Крім того, вимога ст. 14 п. 14.2 Угоди щодо утримання штрафу у вигляді 2 цілих чистих внесків у разі розірвання договору не відповідає вимогам ст. 549 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просив суд визнати недійсними умови, викладені у пункті 14.2 ст. 14 Угоди, та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 25 668 гривень 63 копійки.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10 вересня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «АІСЕ Україна» на користь ОСОБА_6 суму чистих внесків у розмірі 21 086 гривень 79 копійок та три проценти річних у розмірі 188 гривень 91 копійку, а всього 21 275 гривень 70 копійок.

В решті позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ПрАТ «АІСЕ Україна» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановивши, що 12 вересня 2009 року Угода була розірвана за ініціативою позивача, суди дійшли висновку, що відповідач повинен повернути позивачу суму сплачених ним чистих внесків після закінчення графіку внесків групи, до якої позивач належав та яка була закрита наказом голови Правління ПрАТ «АІСЕ Україна» від 31 січня 2015 року, що відповідає п. 14.2 ст. 14 додатка № 2 до Угоди. Судами враховано, що за прострочення грошового зобов'язання відповідач повинен сплатити три проценти річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо недійсності положень п. 14.2 ст. 14 додатка № 2 до Угоди не оскаржувалось в суді апеляційної інстанції, а тому не підлягає перегляду в касаційному порядку.

З висновками судів в частині стягнення грошових коштів погодитись не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказаним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 25 травня 2005 року між сторонами укладено Угоду № 93882 про надання послуг, спрямованих на придбання ним автомобіля через систему Автоплан, опис діяльності якої відображено у Правилах діяльності системи Автоплан (Додаток № 2 до Угоди).

Відповідно до ст. 4 Угоди учасник системи зобов'язується одноразово сплатити вступний внесок та плату за право на отримання автомобіля у розмірі, передбаченому у Додатку № 1 до Угоди відсотку від ціни автомобіля, який підлягає сплаті під час підписання Угоди.

Крім того, учасник зобов'язується щомісячно сплачувати повні внески, включаючи чисті внески (частина повного внеску, за рахунок якого фірма здійснює оплату ціни автомобіля, та розмір якої визначається шляхом ділення ціни автомобіля на кількість внесків, зазначену у графі внесків), а також інші внески, передбачені Угодою.

Згідно зі ст. 14 додатка № 2 до Угоди учасник, який ще не отримав автомобіль, може розірвати угоду, про що повинен повідомити у письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою про дострокове розірвання Угоди та повернення сплачених внесків, у відповідь на яку отримав листа про те, що повернення сплачених Чистих внесків буде здійснено згідно з п. 14.2 ст. 14 Правил діяльності Автоплану, по закінченні графіків внесків групи, до якої належить позивач. Суму чистих внесків, яка підлягатиме поверненню, буде розраховано відповідно до актуальної ціни автомобіля, що діятиме на момент завершення графіку внесків.

Так, відповідно до п. 14.2 ст. 14 Додатку № 2 до Угоди відповідач може здійснити повернення сплачених чистих внесків учаснику, що розірвав угоду, тільки по закінченні графіка внесків групи, до якої він належав. У цьому випадку здійснюється повернення тільки чистих внесків, сплачених учасником, що розірвав Угоду, у відповідності до ціни автомобіля, що діяла в останньому місяці існування відповідної групи, за такою процедурою:

а) для розрахунку суми, що підлягає поверненню учаснику системи, кількість сплачених Учасником системи внесків помножується на розмір чистого внеску, що діяв в останньому місяці існування відповідної групи;

б) з суми, отриманої в результаті описаного вище розрахунку, утримуються у вигляді штрафу 2 (два) цілих чистих внески.

Відповідно до Розділу 1 Додатку № 2 до Угоди кожен щомісячний повний внесок містив складові, визначені у Додатку № 1 до Угоди, а саме: щомісячний чистий внесок у розмірі 1,1905% від ціни автомобіля у поточному місяці; щомісячні адміністративні витрати у розмірі 0,35 % від ціни автомобіля у поточному місяці плюс ПДВ, що є платою за послуги Фірми (ПрАТ «АІСЕ Україна»); щомісячний страховий внесок у розмірі 0, 065 % від ціни автомобіля, що є внесками за договором страхування учасника системи.

Встановивши, що конкретної дати закінчення графіку внесків групи, до якої належав позивач, Угода та додатки до неї не містять, проте наказом голови Правління ПрАТ «АІСЕ Україна» від 31 січня 2015 року закрита група № 342, до якої належав позивач, і відповідно закінчений графік внесків позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про обов'язок виплати належних позивачу коштів, починаючи з 01 лютого 2015 року, однак в порушення п. 14.2 ст. 14 Додатка № 2 до Угоди не з'ясував, яка ціна автомобіля діяла в останньому місяці існування групи, до якої належав позивач, у зв'язку з чим висновок суду першої інстанції про визначення суми повернення чистих внесків є передчасним, як і нарахування на таку трьох відсотків річних.

Стягуючи з відповідача на користь позивача 21 086 гривень 79 копійок та три проценти річних у розмірі 188 гривень 91 копійку, суд першої інстанції при цьому не зазначив, з якого розрахунку виходив, визначаючи суму чистих внесків, яка підлягає поверненню позивачу відповідно до п. 14.2 ст. 14 Додатку № 2 до Угоди.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишились доводи відповідача, викладені у запереченні на позов, про те, що відповідно до Додатку № 2 до Угоди всі розрахунки між сторонами Угоди здійснюються у безготівковій формі, у зв'язку з чим перед закриттям (закінченням) групи № 342 позивачу було направлено лист з проханням надати банківські реквізити, на які відповідачем буде перерахована сума чистих внесків, однак судом не перевірено, чи надані позивачем такі банківські реквізити.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню в частині стягнення суми чистих внесків та трьох відсотків річних з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 вересня 2015 року в частині стягнення суми чистих внесків та трьох відсотків річних скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк