Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

ПоповичО.В., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про встановлення нікчемності договору фінансового лізингу та застосування наслідків його недійсності

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, вказуючи, що 18 листопада 2014 року уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») договір фінансового лізингу № 00048 на придбання міні-трактора DW 244AN вартістю 78 000 грн. На виконання умов договору він сплатив 70 000 грн, але трактор не отримав.

Оскільки договір укладено із застосуванням з боку ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» нечесної підприємницької діяльності, за відсутності ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу, а також без його нотаріального посвідчення, ОСОБА_3 просив встановити нікчемність договору фінансового лізингу, застосувати наслідки його недійсності та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 70 000 грн.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 березня 2015 року позов частково задоволено. Визнано недійсним договір, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_3 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_3 70 000 грн, сплачених на виконання договору, та 2 070 грн відшкодування витрат на правову допомогу. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 18 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 00048 на придбання міні-трактора DW 244AN вартістю 78 000 грн.

Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судами не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону) (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року).

Несправедливість умов укладеного договору фінансового лізингу позивач обґрунтовував тим, що договір містить несправедливо обтяжливі умови та невиправдано тривалі терміни передання транспортного засобу у користування; умови договору не передбачають відповідальності відповідача за невиконання ним своїх зобов'язань, усі зобов'язання перекладені на продавця, який не є стороною договору і не може нести відповідальність за цим договором; у договорі прописана безпрецедентно жорстка відповідальність для лізингоодержувача та право лізингодавця на дострокове одностороннє припинення договору без завчасного повідомлення про це лізингоодержувача; у договорі відсутні будь-які гарантії отримання лізингоодержувачем транспортного засобу у разі повної оплати його вартості.

Формально пославшись на те, що у позовній заяві не наведено доказів, які б підтверджували наявність у договорі ознак несправедливості, апеляційний суд не дослідив позов, заявлений на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за кожним пунктом договору, які позивач вважає несправедливими, висновків про відмову у задоволенні позову в цій частині належним чином не вмотивував.

Таку підставу позову не розглянув по суті й суд першої інстанції, що відповідно до положень ст. 335 ЦПК України є підставою для виходу за межі касаційного оскарження та скасування рішення суду першої інстанції у справі.

Крім того, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року).

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 18 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було.

За таких обставин, висновки апеляційного суду про дотримання форми вчинення договору фінансового лізингу за участю фізичної особи у справі є передчасним.

За таких обставин, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. ст. 335, 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович

В.О. Савченко