Справа № 2-930/11
Провадження № 2/456/20/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2016 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого: судді Шрамка Р. Т.

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства "Укрсоцбанк", третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договору про надання відновлювальної кредитної лінії, іпотечного договору, договору поруки ,

встановив:

Позивач, звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договору про надання відновлювальної кредитної лінії, іпотечного договору, договору поруки. Уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги, обґрунтовує тим, що 19 липня 2007 року, між ним та відповідачем, було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №629/3-132с та додаткову угоду до нього, за умовами якого відповідач надав позивачу споживчий кредит в сумі 99000,00 доларів США строком до липня 2017 року, з відсотковою ставкою в розмірі, під час укладення 13.5%, в подальшому піднято до 14,00% річних. На забезпечення виконання договору між ними було укладено іпотечний договір б/н від 19.07.2007р. та договір поруки №629/3-133 від 19.07.2007р. На момент укладення кредитного договору, позивач вважав, що усі істотні умови що вказані у договорі не є завідомо невигідними, а також те, що сторони договору не порушують законів та діють у повній відповідності до діючого законодавства України, оскільки позивач повністю довіряв відповідачу, як професійному оператору у сфері кредитування. Однак укладений з банком договір, значно погіршує положення позивача, як споживача фінансових послуг і вважає, що укладений договір суперечить законодавству України. Так, відповідачем, в порушення вимог закону України «Про захист прав споживачів», в договорі не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дату видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання частин кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту. Банк не попередив позивача, що його послуги, зважаючи на їх ціну, явно не задовольнятимуть інтереси і вимоги позивача, також банк не попередив і про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось, під час укладення договору. Крім того, в момент підписання договору позивача поставлено в невигідне становище, яким порушено його права, а саме те, що банк в односторонньому порядку залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку, а також передбачив своє право, в разі незгоди позивача, чи взагалі без його згоди вимагати повернення всієї суми кредиту. Даний договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за невиконання або неналежне виконання умов договору. Таким чином, умови укладеного договору, суперечать приписам ЗУ «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та засадам цивільного законодавства України. Просить не розглядати вимоги недійсності договорів в частині третейського застереження.

Крім того, вважає, що не пропустив строк позовної давності оскільки, стосовно спору про недійсність договорів повинна застосовуватися спеціальна позовна давність строком пять років, яка діяла на момент подачі позову, а саме щодо недійсності правочинів вчинених під впливом обману, а також з 30.10. 2010р. з часу початку банком судового процесу в третейському суді тому, в судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснив, що зміст та умови Договору про надання споживчого Кредиту були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку. А тому, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Відповідачем навмисно недотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме: не надав позичальнику повної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах; у змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та невизначив для позичальника умови договору, щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні, відповідно до висновків експертиз встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у запиті на отримання кредиту від 08.06.2007р. виконано не ОСОБА_1, а іншою особою з ретельними наслідуванням його підпису, а також згідно висновку експерта встановлено, що реальна відсоткова ставка підтверджується в розмірі 16.19% річних, а не 14%, як вказано в кредитному договорі тому, просить повністю задоволити позовні вимоги.

Представник третьої особи ОСОБА_4, в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1, підтримав та просив їх задоволити, оскільки укладений договір суперечить вимогам законодавства, а саме в договорі відсутня таблиця сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, відсутній прядок обчислення процентних доходів, відсутній перелік, розмір і база розрахунку всіх комісій банку, відсутній перелік інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб, відсутній графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу та розрахунок реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, відсутня інформація щодо обґрунтування вартості сукупних послуг. Натомість договір містить умови, що зобовязують споживача нести додаткове фінансове навантаження та заборонені законодавством. Тому на підставі наведеного, вважає, що позов підлягає до задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_5, позовні вимоги заперечила та надала суду заперечення, з яких вбачається, що сторони, керуючись своїм власним волевиявленням, уклали правочин на визначених ними умовах, досягли всіх істотних умов договору та приступили до його виконання. Позивач засвідчив про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому банком інформації, як про особу і місце знаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту. В запиті від 08.06.2007р., позивач своїм підписом визнав, що отримав від банку повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. Позовна заява позивача не підтверджена жодними доказами та не відповідає дійсності. Разом з тим, просить застосувати строк позовної давності до вказаного позову та вимоги ст. 1057-1 ЦК України.

Вислухавши сторони, дослідивши представлені у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 19 липня 2007 року, між позивачем та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №629/3-132.

Відповідно до п.1.1.1. кредитного Договору, Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання надати Позичальнику грошові кошти, окремим частинами «Транші» в сумі 50000,00 (п'ятдесят тисяч доларів США 00 цнт.), що дорівнює еквіваленту 252500 (двісті п'ятдесят дві тисячі п'ятсот грн. 00 коп.) гривень за курсом НБУ на день укладання Договору, згідно додатку №1, який є невідємною частиною цього договору, з оплатою за процентною ставкою 13,5 (тринадцять цілих пять десятих) процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 19 липня 2017 року, на умовах визначених цим Договором.

Кредит надається Позичальнику на поточні потреби.

Відповідно до умови п. 1.3.1.-1.3.9. кредитного договору, забезпеченням виконання зобовязань Позичальника за цим Договором є: застава, а саме: девять земельних ділянок, що знаходяться за адресою: Україна, Львівська область, Стрийський район, с. Розгірче, загальною вартістю предмета іпотеки 815300 (вісімсот пятнадять тисяч триста) грн.., що виражається за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору у розмірі 161455,54 (сто шістдесят одна тисяча чотириста сорок пять) доларів США, 54 центи дол.. СШа.

Цього ж дня, 19.07.2007 року, між позивачем та відповідачем у якості забезпечення виконання зобовязань за договором про надання кредиту №629/3-132 від 19.07.2007р., було укладено договір іпотеки.

25.04.2008р., між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №629/3-132 від 19.07.2007р., згідно якого в п. 1.1.1. слова та цифри «за сплатою 13.5 (тринадцять цілих пять десятих) процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим договором» замінено «зі сплатою 14.00 (чотирнадцять) процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим договором».

25.04.2008р., між позивачем та відповідачем у якості забезпечення виконання зобовязань за договором про надання кредиту №629/3-132 від 19.07.2007р., було укладено додатковий договір іпотеки.

19.07.2007р., між ОСОБА_2, та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), було укладено договір поруки, яким поручитель зобовязався перед кредитором у повному обсязі солідарно за виконання позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором про надання відновлювальної кредитної лінії №629/3-132 від 19.07.2007р.

25.04.2008р., між ОСОБА_2, та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), було укладено додаткову угоду до договору поруки, яким поручитель зобовязався перед кредитором у повному обсязі солідарно за виконання позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором про надання відновлювальної кредитної лінії №629/3-132 від 19.07.2007р.

В умовах укладеного Договору про надання кредиту, його Сторонами було визначено порядок надання і погашення кредиту а також порядок внесення змін до його змісту.

Видача траншів кредиту, проводиться шляхом видачі готівки з позичкового рахунку №2203 в ЛОФ АКБ «Укрсоцбанк» в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату отримання траншу.

Позичальник повертає суму кредиту, сплачує проценти, штрафи та інші платежі згідно умов Договору.

Відповідачем викладено графік погашення заборгованості, в додатку №1 до вказаного Договору про надання відновлювальної кредитної лінії.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

У відповідності до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Укладений сторонами кредитний договір визначається як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

В договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст. 627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст.11 ,ч. 8 ст.18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».

У частині 4 пункту 4, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Отже, вище наведена правова позиція норм, надає суду підстави для висновку, що на дані правовідносини поширюються вимоги ст. 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і при укладенні такого виду кредитного договору, Кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами, та саме в договорі мають бути визначені та розкриті Банком, ще до укладення договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі, всі можливі ризики та зміни, щодо сплати подальшого погашення заборгованості.

Вище зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.5 ст. 11, ст. 18 ст. Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З аналізу матеріалів Договору про надання Кредиту на поточні потреби №629/3-132 від 19.07.2007р., та Додатокової угоди від 25.04.2008р., судом встановлено, що в їх змісті є відсутні встановлені законодавством обовязкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для позичальника; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обовязкові умови, щодо основних економічних і правових вимог виникнення боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення такого договору. У відповідності до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Отже, оскільки вище вказані обовязкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, і докази про це, не були надані суду та є відсутніми, за таких умов, суд прийшов до обґрунтованого та підставного висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем .

Відповідно до п.1.1.1. кредитного Договору, Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання надати Позичальнику грошові кошти, окремим частинами «Транші» в сумі 50000,00 (п'ятдесят тисяч доларів США 00 цнт.), що дорівнює еквіваленту 252500 (двісті п'ятдесят дві тисячі п'ятсот грн. 00 коп.) гривень за курсом НБУ на день укладання Договору, згідно додатку №1, який є невідємною частиною цього договору, з оплатою за процентною ставкою 13,5 (тринадцять цілих пять десятих) процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 19 липня 2017 року, на умовах визначених цим Договором.

Згідно з п.2.6 нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість користування кредитом в періоді (28-29-30-31/360). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Згідно п. 2.8 сплата комісій здійснюється в порядку та в терміни, обумовлені цим договором.

Умовами п.3.3.14 в день укладення цього договору, також позичальник зобовязаний сплатити кредитору комісію за оформлення кредитної справи, відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99 (нуль цілих девяносто девять) процентів від суми кредиту шляхом внесення коштів готівкою в касу кредитора.

Відповідно до правил ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Згідно правила ч.1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила), а саме: відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», саме і тільки перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Вказана постанова НБУ датована 10.05.2007 року, а спірний договір укладено між сторонами 19.07.2007 року, і тому в ньому повинні були бути враховані правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, згідно цієї постанови.

Жодного доказу на підтвердження того, що позивач був ознайомлений з положеннями кредитної угоди до моменту укладання та отримав інформацію згідно вимог вищевказаних нормативних актів сторонами по справі до суду не надано, іншого під час розгляду справи в судовому засіданні не встановлено.

Крім того, не надано до суду жодного доказу щодо наявності будь-якого письмового повідомлення банком позивача про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту згідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до укладення кредитної угоди.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Таким чином, в порушення вищевказаних норм відповідачем не надана позивачу інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту по кредитному договору від 19.07.2007р., що призвело до порушення його прав як споживача фінансових послуг, оскільки крім іншого позивач не мав змоги належним чином ознайомитись з умовами укладеної ним кредитної угоди.

У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

На основі наведеного суд вважає, що наданий банком "ЗАПИТ НА ОТРИМАННЯ КРЕДИТУ" (т-1, а.с.272) жодним чином не відображає вищенаведені вимоги щодо надання інформації позичальнику по кредиту, незважаючи на посилання на звороті на те, що вся вичерпна інформація надана позичальнику.

Крім того, відповідно до висновку експертів за результатами проведення додаткової комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 28.05.2014р. за №2463/2464/14-32/5093/14-32 підпис від імені ОСОБА_1 у запиті на отримання кредиту від 08.06.07р. у графі підпис позичальника виконано не ОСОБА_1, а іншою особою з ретельними наслідуванням його підпису і окремо слід зазначити, що для проведення даної експертизи саме банком було представлено оригінал даного "запиту" (Т-1, а.с.272) де відсутній підпис керуючого філією однак, в матеріалах справи (Т-2, а.с.89) є фотокопія аналогічного "запиту" і на ньому вже стоїть підпис керуючого філією, що також викликає сумнів у правомірності дії банку.

Судом не береться до уваги висновок №2490 судово-почеркознавчої експертизи від 10.09.2013р. згідно якої підпис від імені ОСОБА_1 розташований у графі "підпис позичальника" в "запиті" виконаний самим ОСОБА_1 оскільки, під час проведення даної експертизи експертом було використано не всі методики передбачені науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. Експерт неодноразово викликався в судове засідання для дачі розяснень згідно наданого ним висновку (Т-2, а.с.42, 49) і експерту на його вимогу було надано письмовий перелік запитань однак, незважаючи на наведене, експерт в судове засіданні не прибув, вимагаючи проведення передоплати його прибуття в судове засідання (Т-2, ас.с54).

Також, на підставі відповідного клопотання позивача, 10.11.2014 року, судом було призначено проведення додаткової судово-економічної експертизи. Згідно висновку судово-економічної експертизи від 27 травня 2015 року, №7398 здобутого як доказ, за клопотанням сторони позивача, судовим експертом встановлено, що відповідно до поданих на дослідження документів, реальна процентна ставка за договором про надання кредитної відновлювальної лінії №629/3-132, додатковою угодою до договору про надання кредитної відновлювальної лінії, яка повинна розраховуватись відповідно до п.п.3.3 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007р., «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» підтверджується у розмірі 16,19% річних.

Абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто, фактична сума переплати за кредитом) за договором про надання кредитної відновлювальної лінії № 629/3-132 та додатковою угодою до договору про надання кредитної відновлювальної лінії, встановлене під час експертизи, фактично складає 37139,71 дол. США., що є більше від розміру передбаченому сторонами на момент укладення кредитного договору.

Викладені судовим експертом відповіді на поставлені судом питання, надані ним в категоричній формі. Відповідач не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта. А відтак, суд не має підстав для сумніву в обєктивності, всебічності та обгрунтованості виконаної ним експертизи, яку приймає як доказ, наведених позивачем обставин.

Отже, суд вважає, що даним експертним висновком підтверджується, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості , які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті .

Разом з тим, на підставі встановлених судовим експертом обставин, суд прийшов до висновку, що документальне оформлення ПАТ «Укрсоцбанк» кредиту за Договором про надання кредитної відновлювальної лінії №629/3-132 від 19.07.2007р., та додатковою угодою до договору про надання кредитної відновлювальної лінії, не відповідає всім вимогам закону та нормативно - правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин.

На думку суду, встановлені судовим експертом розбіжності, являються такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір. А отже, з дослідженого судом висновку експертизи, суд приходить до висновку, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки.

А тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

Крім вищенаведеного, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до кредитної лінії, між сторонами було укладено Додаток№1 (Т-1, а.с.20) графік погашення кредиту, згідно якого вказано тільки суми і жодним чином не відображено, що входить в дану суму (відсотки, тіло кредиту, тощо), що не відповідає вимогам законодавства.

У відповідності до ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, суд вважає таким, що свідчить про наявність умислу в діях відповідача.

Отже, виходячи з вище наведеної обставини та у зіставленні до вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов правомірного висновку, що спірний кредитний договір було укладено Банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою коментованою нормою Закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку із цим, суд вважає, що права позивача як споживача фінансових послуг в даній справі є порушеними.

Окрім того, в судовому засіданні представником відповідача було заявлено клопотання, про застосування судом строків позовної давності.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зазначене свідчить, що змістом цієї норми, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, момент обізнаності позичальника, про порушення його прав або можливість такої обізнаності, слід розглядати через призму його фактичної обізнаності оскільки, норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав. Саме такий правовий висновок висловив Верховний Суд України, в Постанові від 29 жовтня 2014 року, при перегляді цивільної справи № 6-152цс14, з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло за собою ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою до застосування судами України.

В судовому засіданні судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1, укладаючи кредитний договір, піддався завірянням працівників банку, щодо цілковитої та фактичної відповідності викладених банком в змісті кредитного договору даних, відомостей і цифрових показників вимогам чинного законодавства і тільки,30.09.2010р. дізнався про порушення своїх прав, введення його в оману банком, при укладенні ним Договору про надання кредитної відновлювальної лінії, тобто після подання банком позовної заяви до третейського суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, а відтак суд не вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. З огляду на це, суд відхиляє дане клопотання відповідача, про застосування строків позовної давності.

Окрім того, в судовому засіданні представником відповідача було заявлено інше клопотання, про накладення судом арешту на заставне майно,згідно ч.2 ст. 1057-1 ЦК України, в разі визнання судом кредитного договору недійсним.

Частиною 2 ст. 1057-1 ЦК України зазначено, що суд, визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов'язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, за заявою кредитодавця накладає арешт на таке майно.

Судом встановлено, що коментовану норму ЦК, було доповнено законом України №5405-VI від 02.10.2012 року, який набув чинності 04.11.2012 року, тобто після укладення Договору про надання спірного Кредиту.

Відповідно до ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

У відповідності до норми ст.58 Конституції України, цей закон від 2012 року, не має зворотної дії в часі як такий, що погіршує становище особи позичальника.

В такому разі, суд, приходить до висновку, що дія норми ст. 1057-1 ЦК України, поширюється виключно на кредитні договори та договори застави, які укладені після набрання ним чинності тобто, після 04.11.2012 року. Отже, передбачений ст. 1057-1 ЦК України арешт, не може бути застосований.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача та заперечення представника позивача, прийшов до висновку, про відмову в задоволенні заявленого представником відповідача клопотання, про накладення арешту на таке майно.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

Таким чином, зважаючи на вище викладене та враховуючи висновок експерта, суд вважає доведеним, що при укладенні кредитного договору позивача було введене в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни та загальної вартості), а тому позовна вимога про визнання його недійсним підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.10, 58 - 61, 88, 154, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст..ст. 5 ч.1, 16 ч.2 п.2, 203 ч.1, 203 ч.1, 202 п.1, 215 ч.1, 216 ч.1, 257, 553, 548 ч.1, 2, 638, 1054, 1057-1 ЦК України, Закон України "Про захист прав споживачів", постанова Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" суд, -

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії №629/3-132 від 19.07.2007р. укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1.

Визнати недійсним договір іпотеки від 19.07.2007р. укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1, зареєстрований в реєстрі за №5187, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_6.

Визнати недійсним договір поруки №629/3-133 від 19.07.2007р. укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1, ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_7