У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В., Парінової І.К., Леванчука А.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Гриня Костянтина Андрійовича, який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 4 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 4 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ГриньК.А., який діє в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк», просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом установлено, що 24 квітня 2013 року ОСОБА_6 отримав кредит у сумі 11 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з невиконанням умов договору утворилася заборгованість у розмірі 10 003 грн 22 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є недоведеними, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів про отримання кредиту саме ОСОБА_6

Проте повністю з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна, оскільки суди дійшли йогоз порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення має містити обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції, як і апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не встановили дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору, не дослідили належним чином виписок за кредитним рахунком, наданих банком, та взагалі не з'ясували, скільки карток було видано відповідачу і за якою з них відповідач отримав кредит, оскільки з матеріалів справи вбачається, що номери карток, зазначених у виписці, різняться між собою.

Крім того, суди не встановили, чи вносив відповідач кошти для погашення заборгованості за кредитом.

Разом з тим ОСОБА_6 належним чином не спростував доводів позивача про отримання грошей за кредитним договором та не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Надавши оцінку поданим позивачем доказам, суд усупереч вищевказаним положенням норм процесуального права не зазначив, якими доказами обґрунтовував свої заперечення ОСОБА_6 та чи взагалі він подавав будь-які докази на обґрунтування своїх доводів.

Таким чином, вирішуючи спір, суди дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, відповідач спірний договір не оспорював та у судовому порядку він не дійсним не визнавався.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ГриняКостянтина Андрійовича, який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 4 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

А.О.Леванчук