Ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Гвоздика П.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» (далі - ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позивач посилався на те, що він працював у ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» підземним прохідником з 25 серпня 1998 року по 18 листопада 2011 року. У 2012 році позивач дізнався, що відповідач порушував законодавство в частині виплати заробітної плати за час щорічних відпусток. Відповідач донарахував та виплатив йому у квітні 2012 року 5 688 грн 63 коп. з урахуванням утримань із цієї суми податку з доходу фізичних осіб в порядку недоплаченого заробітку за час щорічних відпусток за період роботи позивача на підприємстві.

Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на те, що при звільненні із підприємства відповідач не провів з ним остаточного розрахунку, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 795 грн 04 коп., 10 тис. грн моральної шкоди, яка була завдана йому винними діями відповідача у зв'язку із порушенням законодавства про оплату праці.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 4 тис. грн, в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати, - 1 тис. грн, без утримання належних до сплати податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 в період з 25 серпня 1998 року по 18 листопада 2011 року працював підземним прохідником на ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка».

18 листопада 2011 року позивач був звільнений із займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України.

Протягом роботи на підприємстві позивач неодноразово перебував у відпустці.

У заявлений позивачем спірний період наказами по підприємству неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади працівникам підприємства.

Позивачу у спірному періоді відповідачем неправильно розраховувалась і виплачувалась заробітна плата за час його відпусток, а саме: без корегування заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, у випадках підвищення тарифних ставок та посадових окладів у відповідних розрахункових періодах за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення, що призвело до недоплати ОСОБА_3 за весь період роботи на ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» заробітної плати за час відпусток.

Спільною постановою Генерального директора ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» та профспілкових комітетів від 06 лютого 2012 року № 3 та наказом від 16 лютого 2012 року № 295, відповідачем визнано порушення порядку нарахування заробітної плати за час відпусток та визначено корегуючий коефіцієнт, який підлягає застосуванню для проведення розрахунку заборгованості, у вигляді: 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) х 0,71.

Відповідно до заяви позивача підприємством йому було нараховано заробітну плату за час щорічних відпусток за період з 2000 року по 2010 рік та 10 квітня 2012 року виплачено 5 688 грн 63 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача, у порушення ст. 116 КЗпП України не було виплачено всі належні при звільненні суми, однак зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з тим, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути співмірною із сумою заборгованості із заробітної плати. Стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у сумі 1 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з несвоєчасним нарахуванням та виплатою заробітної плати було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» 10 квітня 2012 року виплатило ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати в сумі 5 688 грн 63 коп. та спір щодо розміру суми заробітної плати, належної до виплати, між сторонами відсутній. Даний позов ОСОБА_3 подав до суду 08 вересня 2014 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду, тобто більше ніж через два роки з дня отримання заробітної плати, яку належало виплатити відповідачем після звільнення позивача, що свідчить про пропущення позивачем тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Такі висновки ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені, і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Отже, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що остаточний розрахунок із ОСОБА_3 був проведений у квітні 2012 року, а звернувся він до суду із зазначеним позовом лише у вересні 2014 року, тому відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: П.О. Гвоздик

Л.М. Мазур

В.А.Нагорняк

Т.О. Писана