АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Винту Ю. М.

Суддів : Одинака О.О., Половінкіної Н. Ю.

Секретар : Чубрей І. І.

За участю: представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення 1/2 частки майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 12 лютого 2016 року, -

у х в а л и л а :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення 1/2 частки майна, посилаючись на наступне.

03 листопада 2007 року був зареєстрований шлюб між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 09.12.2013 року шлюб розірвано. Під час шлюбу вони придбали рухоме і нерухоме майно, щодо якого ними не досягнуто згоди про його розподіл. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 01.04.2015 року визнано об'єкт незавершеного будівництва - по АДРЕСА_1 у вигляді збудованого фундаменту та зведеного першого поверху будинку, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Стягнуто з ОСОБА_3 1/2 частини вартості матеріалів, виробів і конструкцій, затрачених на будівництво зазначеного об'єкту нерухомості, в сумі 33 896 грн. Позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_3 1/2 частини вартості транспортного засобу - автомобіля марки «VOLKSWAGEN T4», 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_1 залишено без розгляду.

22.02.2011 року ними було придбано транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN T4», 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2, д/н НОМЕР_3 та зареєстровано в УДАІ УМВС України в Чернівецькій області та НАІС ДАІ за відповідачем ОСОБА_3. 09.10.2013 року без згоди та відома позивачки, зазначений транспортний засіб

________________________________________________________________________________________________

№ 22ц-794/506/16р. Головуючий у 1 інстанції: Проскурняк І.Г.

Категорія : 2/5 Доповідач: Винту Ю.М.

було знято з обліку для реалізації в межах України та відчужено відповідачем на ім'я ОСОБА_4. 03.12.2013 року транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN T4», 1998 року випуску, кузов НОМЕР_5, на підставі довідки-рахунок серії ВІА №124900 від 03.12.2013 року виданою ПП «Глобалнет-сервіс» зареєстрований за ОСОБА_4, 1960р.н.

Відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу - автомобіля «VOLKSWAGEN TRASPORTER», 1998 року випуску, д/н НОМЕР_4 - вартість автомобіля становить 186 200 грн. Таким чином розмір частки позивачки у спільній сумісній власності становить 93 100 грн.

Просила суд, ухвалити рішення, яким : визнати транспортний засіб - VOLKSWAGEN T4 TRASPORTER, 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_1, спільною сумісною власністю подружжя; визнати договір купівлі-продажу (згідно довідки-рахунки серії ВІА № 124900 від 03.12.2013р.) недійсним; стягнути з ОСОБА_3. на її користь 1/2 частину вартості транспортного засобу - автомобіля VOLKSWAGEN T4, 1998 року випуску, кузов НОМЕР_1 в розмірі 93100 (дев'яносто три тисячі сто) грн.; стягнути з ОСОБА_3. на її користь всі судові витрати.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 12 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості транспортного засобу в розмірі 93100 грн. та понесені судові витрати в сумі 931 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6 просить рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 12 лютого 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове в цій частині про відмову в задоволенні позову. Приймаючи рішення по справі про стягнення грошової компенсації суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга скарга підлягає задоволенню.

Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 судом першої інстанції не у повному об'ємі з'ясовані обставини справи, не вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального й процесуального права та зроблено висновки, які не відповідають зібраним по справі доказам.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і pаперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави :судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення районного суду не відповідає вимогам ст.ст.213-214 ЦПК України, оскільки під час його ухвалення не було : повно і всебічно з'ясовано обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень; дано неправильну оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам; неправильно встановлено обставини справи, не визначено відповідно до них правовідносини та норми матеріального права, які суд мав застосувати виходячи зі змісту позовної заяви позивачки та заперечень відповідача.

Зібраними по справі доказами встановлено, що 03 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 09.12.2013 року шлюб розірвано.

Згідно довідки УДАІ УМВС України в Чернівецькій області № 8/894 від 04.03.2014р.(а.с.8) 22.02.2011р. за ОСОБА_3 зареєстрований транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN T4», 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2, д/н НОМЕР_3, який 09.10.2013р.було знято з обліку для реалізації в межах України.

Згідно довідки УДАІ УМВС України в Чернівецькій області № 8/589 від 20.02.2015р., 03.12.2013 року на підставі довідки-рахунок серії ВІА №124900 від 03.12.2013 року ПП «Глобалнет-сервіс» за гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN T4 TRASPORTER», 1998 року випуску, д/н НОМЕР_4. (а.с. 9).

Згідно з звітом ТзОВ «Гарант-Експертиза» про оцінку колісного транспортного засобу від 18.05.2015 року, ринкова вартість об'єкта оцінки - автомобіля VOLKSWAGEN T4 TRASPORTER, державний реєстраційний номер НОМЕР_4, власником якого є ОСОБА_4, станом на дату оцінки становить (без ПДВ): 186200 (сто вісімдесят шість тисяч двісті) гривень (а.с. 15).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд першої інстанції дійшов висновку, що відчуження спірного автомобіля, який є спільним сумісним майном сторін у справі, не відбулося без згоди другого з подружжя, що відповідно до ст.65 СК України є підставою для визнання такого договору недійсним.

Позивачка ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним не оскаржила.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3ст. 65 СК України).

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст.61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частини вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби.

Указане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Крім того, пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15.

Приймаючи рішення про стягнення грошової компенсації вартості транспортного засобу судом першої інстанції також не було враховано те, що фактичне відчуження автомобіля ОСОБА_4 відбулося за генеральним дорученням від 16 червня 2013 року, якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 усіма правами, щодо керування, відчуження, переобладнання, укладання договорів купівлі-продажу, тощо((а.с.53).

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_4 зазначений факт підтвердив та пояснив, що саме у червні 2013 року від передав позивачці ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 3500 доларів США за придбаний автомобіль.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Таким чином, всупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК України позивачкою не надано суду доказів на підтвердження факту вибуття транспортного засобу із спільної сумісної власності подружжя помимо її волі, а також доказів на спростування факту отримання разом с ОСОБА_3 коштів за проданий автомобіль від ОСОБА_4 у червні 2013 року.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є : неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 12 лютого 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації.

В іншій частині рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 12 лютого 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 12 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення 1/2 частки майна задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 12 лютого 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про стягнення 1/2 частки майна відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/

Судді : /підписи/

Згідно з оригіналом: