Ухвала

іменем україни

11 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., ОСОБА_2, Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, районна адміністрація Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ВартановаОлеся Степанівна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_8, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, мотивуючи свої вимоги тим, що цей правочин суперечить правам та інтересам малолітньої дитини, яка на момент укладення цього договору була зареєстрована в указаній квартирі, та моральним засадам суспільства.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

Судами встановлено, що 05 лютого 2014 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

На момент укладення вказаного договору дарування у спірній квартирі з 04 жовтня 2010 року була зареєстрована ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, права якої, на думку позивача, і були порушені під час укладення договору.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У ч. 1 ст. 39 ЦПК України визначено, що права, свободи і інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом, тобто законні представники.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивач не є законним представником малолітньої ОСОБА_10, а тому у неї відсутнє право на звернення до суду за захистом її прав.

Крім того, згідно з статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» підставою для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на користування яким, в разі використання його житла, має дитина, надається лише у разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.

З урахуванням того, що ОСОБА_9 не є матір'ю ОСОБА_10 або особою яка її замінює, то вона мала право розпоряджатися належною їй на праві власності квартирою без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Посилання скаржника на те, що вона звернулась до суду з позовом не як законний представник малолітньої ОСОБА_10, а як спадкоємець після померлої ОСОБА_9 не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішення, оскільки спірна квартира за наявності договору дарування не увійшла до спадкового майна, а самі підстави позову фактично свідчать про захист інтересів малолітньої дитини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

З урахуванням вказаного підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана Л.М. Мазур В.А. Нагорняк