Перемишлянський районний суд Львівської області
Справа № 2-431/2012
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2016 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Савчака А.В.

секретаря - Подусівської Л.В.

позивача - ОСОБА_1

представникапозивача - ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду м.Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, виконавчого комітету Перемишлянської міської ради; третя особа Управління Деркомзему в Перемишлянському районі про визнання рішення виконкому незаконним, про визнання договору дарування садиби та Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, про звільнення самовільно захопленої частини земельної ділянки

В С Т А Н О В И В :

25.07.2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом. 17.11.2015 року збільшив свої позовні вимоги (а.с.83-85) та просив суд:

поновити йому пропущений з поважних причин строк для звернення з даним позовом;

визнати рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської ради № 71 від 19 вересня 1984 року « Про закріплення земельної ділянки за будинковолодінням №8 по вул. Шкільна в м.Перемишляни» незаконним;

визнати ОСОБА_6 акт на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЛB №247 від 18 травня 1995 року, виданий відповідачем ОСОБА_7 міською радою, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 23 гр. ОСОБА_5 недійсним;

визнати договір дарування садиби від 09 березня 2004 року недійсним в зв"язку з його нікчемністю (через грубе порушення цивільного законодавства України та конституційних прав та свобод позивача);

зобовязати відповідачів - ОСОБА_5 та ОСОБА_3, не чинити позивачу перешкод у користуванні земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, що знаходиться біля його житлового будинку № 10 по вулиці Шкільній в м.Перемишляни, звільнивши самовільно захоплену ними частину присадибної земельної ділянки (в площі спільного проїзду) площею 47 квадратних метри , межа якої була зміщена внаслідок прийняття незаконного рішення відповідача - рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської ради №71 від 19 вересня 1984 р.

зобовязати відповідачів - ОСОБА_5 та ОСОБА_3, привести в первинний до забудови житлового будинку № 8 вулиці Шкільної м.Перемишляни стан земельну ділянку, що належить до земель комунальної власності - Перемишлянської міської ради шляхом демонтажу чотирьох самовільно вбудованих господарських споруд, позначених на їхньому плані під літерами "КЖ" , "КН", "H", "H".

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач стверджував, що відповідно до рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської ради №50 від 14 квітня 1983 року його мати ОСОБА_8 (правонаступником якої він є) отримала по вулиці Шкільній ,10 в м.Перемишляни земельну ділянку в безстрокове користування площею 930 квадратних метри для будівництва індивідуального одноповерхового житлового будинку. На той час відповідач ОСОБА_5 вже проживав у своєму збудованому будинку № 8 по вулиці Шкільній м.Перемишляни на земельній ділянці площею лише 600 кв. метрів, яку він отримав згідно рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської ради від 03 лютого 1959 року. Ця земельна ділянка знаходилася на віддалі 10-ти метрів від теперішнього спільного проїзду, що існує тепер.

Але за період з 1959 року до 1984 року відповідач ОСОБА_5 самовільно, без будь-яких відповідних дозволів та рішень місцевої влади, захопив земельну ділянку із земель міської ради площею 1236 кв.метри, яку засадив плодовими деревами та забудував господарськими будівлями: літньою кухнею під літерою "КЖ" на плані , доданому під час судової справи за знесення воріт на спільному проїзді (яка тепер належить як житловий будинок відповідачу ОСОБА_9) та господарськими будівлями під літерою "Н". Після захоплення земельна ділянка ОСОБА_5 склала площу 1836 кв.метри і мала би мати свій окремий заїзд в своє "господарство".

19 вересня 1984 року відповідач - виконком Перемишлянської міської ради, без правових підстав, без посилання на чинне того часу законодавство України (колишньої Української PCP), прийняв на своєму засіданні рішення №71 "Про закріплення земельної ділянки за будинковолодіпням № 8 по вул.Шкільна в м.Перемишляни", яким незаконно закріпив за ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1836.0 кв.м., чим фактично майже узаконив вказану площу присадибної ділянки, але чомусь не зобовязав ОСОБА_5 обладнати собі окремий заїзд (незважаючи на те, що ОСОБА_5 мав майже вдвічі більшу присадибну земельну ділянку, ніж земельна ділянка позивача по вулиці Шкільній, 10). Спланований відповідачем виконкомом Перемишлянської міської ради існуючий спільний проїзд, всупереч установленим вимогами ОСОБА_6 будівельних норм України 6-ти метрів, знаходиться дуже близько - 3 метри до житлового будинку позивача, що загрожує руйнуванням будинку, грубо порушує конституційне право позивача на користування комунальним майном - землею територіальної громади міста Перемишляни.

Рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської ради № 71 від 19 вересня 1984 позивач вважає незаконним і нечинним з наступних підстав:

По-перше, поняття "закріплення" у тодішньому (як і в чинному ) законодавстві було відсутнє, відповідно до ст.102 Земельного кодексу Української PCP (в редакції 1983 року) було поняття "надання", а також виконком не зобов'язав ОСОБА_5 облаштувати свій окремий заїзд.

По-друге, в міських населених пунктах, згідно статті 102 Земельного кодексу України (в редакції 1983 року) було дозволено надавати земельні ділянки площею не більше 1000.0 квадратних метрів (0.10 га), а ОСОБА_5 було надано аж 1836 кв.м.

По-третє, відповідач - виконком Перемишлянської міської ради даним рішенням спровокував багаторічний конфлікт між жителями будинковолодінь №10 та №8, а з 2004 року ще будинковолодіння №8"а" по вулиці Шкільна в місті Перемишляни, бо не зобов'язала ОСОБА_5 ОСОБА_10 в 1984 році при прийнятті даного рішення облаштувати окремий заїзд на його земельній ділянці площею 1836 квадратних метрах.

Позивач вважає, що дане рішення з мотивів невідповідності Конституції України або законам України має бути визнано незаконним в судовому порядку (відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

На початку 90-х років відповідач ОСОБА_5 самовільно, без згоди всіх суміжних землекористувачів збільшив земельну ділянку в площу 1883 кв.м, тобто захопив ще 47 кв.м зі сторони спільного проїзду, тобто на таку площу він зменшив площу спільного з позивачем проїзду.

Після того, відповідач ОСОБА_5 18 травня 1995 року, будучи постійно зареєстрованим (прописаним) (копія довідки АБ додасться) та постійно проживаючи до тепер в будинку № 8 вулиці Шкільної м.Перемишляни, на підставі рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської ради народних депутатів №147 від 09 березня 1995 року "Про передачу у приватну власність земельної ділянки в м.Перемишляни гр.ОСОБА_5" площею 836 кв.м. для ведення особистою рідсобного господарства, отримав ОСОБА_6 акт на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЛВ № 247 від 18 травня 1995 року. Фактично приватизував лише земельну ділянку для ведення особистого підсобною господарства та присадиби площею 0.0850 га , тобто лише дальню ( від дороги вулиці Шкільної ) частину присадибної земельної ділянки. При цьому позивач стверджував, що до цього в відповідача ОСОБА_5 Державного акту на право власності на землю площею 0.1883 га. не було.

Через дев"ять років, відповідач ОСОБА_5 склав нотаріально посвідчений договір дарування садиби від 09 березня 2004 року в користь відповідача ОСОБА_9 (правонаступником якого є ОСОБА_3). Згідно цього договору було відчужено житловий будинок вже №8 "а" з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, а також земельною ділянкою, на якій такі знаходяться по вулиці Шкільній м.Перемишляни.

Позивач вважає, що цей договір дарування складений з грубими порушеннями і має бути судом визнаний недійсним, оскільки з тексту договору вбачається:

ОСОБА_5 мешкає в м.Перемишляни по вул.Шкільній буд. 8"а", хоч за такою адре¬сою ніколи не проживав раніше, бо рішення про утворення і присвоєння господарського номера "вулиця Шкільна ,8"а" виконкомом Перемишлянської міської ради ніколи не приймалося;

житловий будинок № 8"а" належав ОСОБА_5 «на підставі Свідоцтва про право особистої власності, виданого Перемишлянською міською радою 07.05.1966 року на підставі рішення виконкому Перемишлянської міської ради від 30.04.1996 року". На думку позивача, свідоцтво не могло бути виданим швидше, ніж прийняте саме рішення місцевої влади про передачу у приватну власність;

відчужувана земельна ділянка площею 0.0850 га. знаходиться (як вбачається з оскаржуваного догово¬ру) по вулиці Шкільній,8 "а" м.Перемишляни. Але ж земельна ділянка, яка рішенням виконавчою комітету Перемишлянської міської ради народних депутатів № 147 від 09 березня 1995 року "Про передачу у приватну власність земельної ділянки в м.Перемишляни гр.ОСОБА_5" площею 836 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства, що була передана останньому, згідно цього ж рішення, розташована в м.Перемишляни по вулиці Шкільна. 8.

На думку позивача, з вищевикладеного випливає, що відповідачі: ОСОБА_5, який незаконно "приватизував" земельну ділянку територіальної громади м.Перемишляни і відчужив, та ОСОБА_9 (правонаступником якого є ОСОБА_3 (який згодом переоформив ОСОБА_6 акт на право власності на землю Серії Я А № 205269 від 22 грудня 2004 року), ввели в оману приватного нотаріуса ОСОБА_11, що посвідчила договір дарування садиби 09 березня 2004 року, тому такий договір має бути визнаний судом недійсним відповідно до статей 215,ч.5 ст.216, 228, 236 Цивільного кодексу України.

Позивач також стверджував, що не дивлячись на його підставні та законні вимоги щодо усуненій перешкод у володінні та користуванні присадибною земельною ділянкою, відповідач ОСОБА_3, далі продовжував чинити перешкоди позивачу у користуванні частиною земельної ділянки, бо не бажає відновити в попередній стан межу між їхніми господарствами в частині спільного заїзду. Позивач через неправомірні дії відповідача не може виготовити та отримати на себе ОСОБА_6 акт про право власності на земельну ділянку в розмірах і площі, які йому мають належати.

Такими неправомірними діями відповідачі завдали позивачу моральну ШКОДУ, яка виразилася: у його переживання щодо нехтування його правами громадянина України, передбаченими статтею 41 ч.З Конституції України статтями 81 ч. 1 п. «в», 103,107. и 119 120 Земельного кодексу України; у важких моральних стражданнях щодо необгрунтованого і незаконного зменшення розміру земельної ділянки, що є в користуванні позивача.

Позивач та його представник в судові засідання з"явились. Позов підтримали просили його задоволити.

Позивач ОСОБА_12 просив суд звернути увагу на те, що невідомо на якій підставі та коли зявилась адреса «вул.Шкільна, 8а». Позивач також пояснив, що під час складання плану забудови земельної ділянки по вул.Шкільній, 10 (у 1983 році на його маму ОСОБА_8Л.) відправною точкою для замірів був будинок ОСОБА_5 Саме виходячи з цього і було суду надане співставлення земельних ділянок (а.с.158-160) з якого вбачається про захоплення відповідачами за рахунок спільного заїзду земельної ділянки площею 47 кв.м. Позивач також наполягав на тому, що цілий ряд господарських будівель відповідача ОСОБА_5 було побудовано незаконно поза межами наданої йому у 1959 році земельної ділянки.

Представник позивача ОСОБА_2 стверджував, що позивачу згідно рішення №345 від 1999 року було надано земельну ділянку. Однак, до цього часу державний акт на дану земельну ділянку не виготовлений через наявність між сторонами спору щодо меж земельної ділянки позивача.

Відповідач ОСОБА_5 в судові засідання не зявлявся.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник проти позову заперечили. Вважали його необґрунтованим та безпідставним.

Відповідач ОСОБА_3 стверджував, що земельна ділянка в таких розмірах і межах як зображено на плані земельних ділянок 2011 року існувала ще до рішення 1984 року. Його батько ОСОБА_5, брат ОСОБА_9, які там проживали здійснювали будівництво будинку і інших споруд з дотриманням чинного законодавства та з отриманням всіх необхідних дозволів. Відповідач не чинив позивачу жодних перешкод у користування земельною ділянкою, оскільки там фактично не проживає, а його батько ОСОБА_5 (відповідач) через свій похилий вік також не міг чинити жодних перешкод позивачу. Більше того, сам позивач самовільно захопив частину спільного заїзду і чинить відповідачам перешкоди у користуванні спільним заїздом.

Представник відповідача ОСОБА_4 також зауважила, що між відповідачем ОСОБА_5 та міською радою у 1959 році був підписаний договір про надання в безстрокове володіння земельної ділянки. По цьому договору на ОСОБА_5 було покладено обовязок посадити 10 фруктових дерев. Надаючи у 1984 році ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1836 м.кв. виконавчий комітет не вказав, що дана земельна ділянка надається лише для забудови та обслуговування житлового будинку. На думку представника, в площу даної земельної ділянки було також включено сад, який був засаджений ОСОБА_5 згідно договору. Представником також була подана заява про застосування строку позовної давності з огляду на те, що межі земельної ділянки відповідачів в такому вигляді вже існують щонайменше з 1984 року. Щодо ряду позовних вимог, представник вважала, що позивач є неналежним, оскільки мова йде про земельну ділянку, яка ніколи позивачу не належала. В 1959, 1984 та в 1995 році відповідачам якщо і надавалась земельна ділянка, - то це була земельна ділянка, яка перебувала у комунальній власності.

Представник відповідача виконкому Перемишлянської міської ради ОСОБА_13 проти позову заперечив. Стверджував, що ні рада ні виконком не зацікавлені в конфлікті, який існує між сторонами. Їм неодноразово пропонували поділити спільний між ними заїзд і тим самим згладити конфлікт. Однак, сторони до порозуміння не дійшли. Щодо поняття «закріплення» земельної ділянки, - то таке часто використовувалось в актах місцевої ради та виконкому в ці часи. Представник також звернув увагу на те, що оскаржуваний ОСОБА_6 акт виданий на підставі рішення Перемишлянської міської ради 1995 року, а не 1984 року, - то й підстав для його скасування не має.

Представник третьої особи в судові засідання не зявився.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та правовідносини.

3 лютого 1959 року рішенням виконкому №7 відповідачу ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка під забудову (п.2 рішення) (а.с.129).

17 лютого 1959 року ОСОБА_5 та відділ комунального господарства на підставі вищезгаданого рішення уклали договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку площею 600 кв.м. (а.с.130).

17 березня 1964 року збудований будинок був введений в експлуатацію (а.с.131).

7 травня 1968 року ОСОБА_5 зареєстрував даний будинок та отримав реєстраційне посвідчення (а.с.132).

14 лютого 1974 року ОСОБА_5 було надано дозвіл на будівництво сараю на власній земельній ділянці з погодженням місця його розташування з інженером техбюро при райвиконкомі (а.с.133). З копії викопіювання з генерального плану (плану земельної ділянки ОСОБА_5Ф.) (а.с.42) вбачається, що місце такого будівництва було погоджено з районним архітектором.

Позивачем наданий план забудови земельної ділянки у м.Перемишляни по вул.Шкільній, 10, виданий ОСОБА_8 від 14.04.1983 р. (а.с.160), в якому зазначена площа її земельної ділянки 930 кв.м., а також зображений спільний проїзд між її земельною ділянкою та земельною ділянкою ОСОБА_5 (вул.Шкільна, 8).

Оскаржуваним рішенням №71 від 19 вересня 1984 року (а.с.135) за ОСОБА_5 (будинковолодінням №8 по вул.Шкільній, 8) було закріплено земельну ділянку площею 1836 м.кв. згідно плану (а.с.136). Як вбачається з плану більшу частину даної земельної ділянки займає фруктовий сад.

Рішенням №250 від 13 серпня 1987 року ОСОБА_5 було дозволено будівництво гаражу на власній земельній ділянці по вул.Шкільній, 8 в м.Перемишляни з погодженням такого будівництва з районною архітектурою. Відповідний проект було належним чином погоджено (а.с. 138 тильна сторона) та отримано дозвіл на закладку фундаменту (а.с.139).

З виписки рішення виконкому №135 від 9 червня 1988 року (а.с.140) випливає, що ОСОБА_5 було надано дозвіл на переобладнання сараю під літню кухню.

Рішенням виконкому №76 від 17 лютого 1995 року (а.с.141) ОСОБА_3: виділено з земельної ділянки ОСОБА_5 900 кв.м., яка включає в себе лютню кухню і гараж (збудовані ОСОБА_5Ф.); надано дозвіл на реконструкцію літньої кухні під житловий будинок; присвоєно даній ділянці із збудованими спорудами адресу вул.Шкільна, 8а.

З акту від 17 квітня 1996 року (а.с.142) випливає, що даний будинок був введений ОСОБА_5 в експлуатацію.

Рішенням виконкому №233 від 30 квітня 1996 року (а.с. 89, 143) акт про закінчення будівництва був затверджений і вирішено видати ОСОБА_5 свідоцтво на право власності. 7 травня 1996 року ОСОБА_5 було видане свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок (а.с.118). Саме на підставі даного свідоцтва у 2004 році був укладений договір дарування садиби. При цьому в матеріалах справи міститься також копія іншого свідоцтва з аналогічними даними (а.с. 144), однак в ньому всюди зазначається «1986» рік.

З оскарженого позивачем Державного акту на право приватної власності серії ЛВ-247 (а.с.146) випливає, що ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому №147 від 9 березня 1995 року (а.с.11) було надано у власність земельну ділянку площею 850 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства у м.Перемишляни по вул.Шкільній,8а.

При цьому в самому рішенні виконкому №147 від 9 березня 1995 року (а.с.11) зазначається, що ОСОБА_5 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 836 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства. Земельна ділянка розташована в м.Перемишляни по вул.Шкільній, 8.

Крім цього, з іншого Державного акту (а.с.147) випливає, що відповідачу ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому №129 від 9 березня 1995 року було також надано у власність земельну ділянку площею 1033 кв.м. для використання під присадибу у м.Перемишляни по вул.Шкільній,8.

Відповідачем ОСОБА_3 було надано суду план земельних ділянок ОСОБА_5 (а.с.145) з якого видно яким чином земельна ділянка, якою користувався ОСОБА_5 була розділена на дві.

9 березня 2004 року відповідач ОСОБА_5 уклав договір дарування садиби (а.с.116) та подарував житловий будинок по вул.Шкільній, 8а з земельною ділянкою площею 0.085 га. (згідно державного акту серії ЛВ №247) ОСОБА_9 (відповідачу по справі згідно первинного позову від 25.07.2012 року, правонаступником якого є ОСОБА_3).

Приватним нотаріусом ОСОБА_11 суду було надано копія договору дарування садиби та всіх документів на підставі яких укладався цей договір (а.с.115-124). Правовстановлюючим документом, що підтверджував право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку був оскаржуваний позивачем ОСОБА_6 акт на право приватної власності серії ЛВ-247 (а.с.117). Правовстановлюючим документом, що підтверджував право власності ОСОБА_5 на житловий будинок було свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок видане виконкомом Перемишлянської міської ради від 7 травня 1996 року на підставі рішення виконкому Перемишлянської міської ради від 30 квітня 1996 року (а.с.118).

Згідно довідки адресного бюро від 09.09.2011 року ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

4 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_9 помер (а.с.65). Згідно складеного ним заповіту належне йому майно заповів ОСОБА_3 (а.с.67).

В 2011 році Перемишлянським РВ ЦДЗК було складено план земельних ділянок у м.Перемишляни по вул.Шкільна, 8, 8а, 10 в існуючих межах по факту (а.с.41). Даний план позивачем і було покладено в основу для співставлення з іншими планами земельних ділянок (а.с.99-100, 158-159).

Рішенням від 2 червня 2014 року (а.с.161-164) судом було встановлено ряд обставин, які мають значення для цього судового розгляду. Зокрема:

- «23.12.1999 року було прийняте рішення №345 (а.с.146) (далі рішення №345), згідно якого ОСОБА_1 (відповідачу) було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1030 га. для використання під присадибну ділянку, яка розміщена в м.Перемишляни по вул.Шкільній, 10 (тобто ділянку, яка надавалась його матері у 1994 році, але права на яку не були оформлені) … Однак, встановлення меж замельної ділянки ОСОБА_1 в натурі (на місцевості) так і не було проведено, як і не має у відповідача правовстановлюючого документа на таку земельну ділянку» (а.с.162 тильна сторона). Позивач ОСОБА_1 і в даній справі не надав суду жодного документу про встановлення меж його земельної ділянки і в судовому засіданні підтвердив, що такі у нього відсутні;

- представник позивача також звернув увагу суду на те, що цим рішенням також було встановлено «Під час виїздного засідання 29.04.2014 року з залученням спеціаліста ЦДЗК ОСОБА_14 судом було встановлено, що співставлення надане відповідачем загалом зроблене правильно. Загалом зміщення спільного заїзду проведене по кутах будинків ОСОБА_3 та ОСОБА_1 складає 2 метри» (а.с.163 тильна сторона). Копія такого співставлення була надана суду (а.с. 158-159).

З вищевикладеного випливає, що принаймні з 1983 року (а.с.155) між земельними ділянками по вул.Шкільній 8 та 10 існував спільзний заїзд. Позивач фактично користується земельною ділянкою площею 0,1476 га. у м.Перемишляни по вул.Шкільній,10, в т.ч. і частиною спільного заїзду. Межі земельної ділянки по вул.Шкільній, 10 у м Перемишляни відповідно до вимог Земельного кодексу України (в т.ч. ЗК УРСР) не встановлювались, правовстановлюючі документи не вироблялись. Суду також не надано жодних доказів того, що до 1995 року встановлювались межі земельної ділянки по вул.Шкільній, 8 (як цього вимагав ЗК УРСР, а згодом і ЗК України). Перед прийняттям оскаржуваного рішення №71 від 19.09.1984 року план земельної ділянки по вул.Шкільній,8 розміром 1836 кв.м. був виготовлений, однак доказів того, що після цього був виготовлений Дердавний акт на право користування землею (як цього вимагав чинний на той час ЗК УРСР) у суду немає. Лише з прийняттям відповідних рішень і видачею ОСОБА_6 актів (а.с. 146, 147) у 1995 році фактично вперше були у відповідності до земельного законодавства сформовані та оформлені належним чином земельні ділянки по вул.Шкільній, 8 та 8а.

Щодо визнання рішення виконкому Перемишлянської міської ради №71 від 19.09.1984 року незаконним.

Вважаючи дане рішення незаконним позивач та його представник обґрунтовували свої вимоги посилаючись на ст.102 ЗК УРСР (в редакції 1983 року) та пункт 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Однак, ст.102 ЗК УРСР стосується розміри земельних ділянок для об'єктів цивільного і житлового будівництва встановлюються виконавчими комітетами селищних Рад народних депутатів, а не міських рад. Крім того, в самому рішенні виконком закріплюючи за відповідачем ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1836 м.кв. не зазначав, що така закріплюється для житлового будівництва. Посилання позивача на ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» суд також вважає безпідставним, оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення такого закону не існувало. У 1995 році виконкомом було прийняті інші рішення на підставі яких ОСОБА_5 і отримав ОСОБА_6 акти на право приватної власності на землю.

Тому, позовні вимоги позивача в цій частині і з зазначених ним підстав є необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо визнання Державного акту на право приватної власності серії ЛB №247 від 18 травня 1995 року недійсним.

Позовні вимоги позивача в цій частині суд вважає обґрунтованими з огляду на таке. ОСОБА_6 акт (а.с.145) виданий на земельну ділянку по вул.Шкільній, 8 «а» на підставі рішення №147 від 09.03.1995 р. (а.с.11). Саме ж рішення стосується земельної ділянки розташованої по вул.Шкільній, 8 (а не 8 «а»). Крім того, як встановлено в судовому засіданні між позивачем та відповідачами існує спільний заїзд, а тому зазначення в державному акті суміжним землекористувачем позивача ОСОБА_1 (від «Е» до «А») не відповідає дійсності.

Щодо визнання договору дарування садиби недійсним

Зазначення в договорі (а.с.116) невірної адреси проживання дарувальника («вул.Шкільна, 8а», а не «вул.Шкільна,8»), помилка в зазначені року видачі свідоцтва на право власності на будинок («1966 р.», а не «1996р.» - п.2 договору) - не є підставою для визнання договору дарування садиби недійсним.

Позивач та його представник наполягали, що даний договір слід визнати недійсним на підставі ст.228 ЦК України (як такий, що порушує публічний порядок) через його нікчемність. Однак таких підстав судом не встановлено. Крім того, у відповідності до ч.2 ст.215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

Щодо вимоги позивача зобовязати відповідачів ОСОБА_5 С,Ф. та ОСОБА_3 не чинити позивачу перешкод у користуванні земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, що знаходиться біля його житлового будинку № 10 по вулиці Шкільній в м.Перемишляни.

Зважаючи на те, що земельні ділянки сторін розділені спільним заїздом і межі земельної ділянки позивача у відповідності до ЗК України не встановлювались, - суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке:

- земельна ділянка позивача згідно плану (а.с.41) складає 0,1476 га., що на 0,04 га. більше ніж площа зазначена в рішенні №345 від 23.12.1999р. (0,1030 га.) (а.с.162 тильна сторона);

- надавши суду співставлення планів земельних ділянок (а.с. 158-159), позивач стверджував, що відповідачі зайняли частину спільного заїзду, а площа його земельної ділянки є дещо меншою, оскільки мала б займати ще частину спільного заїзду. Однак, з такими аргументами суд погодитись не може, оскільки позивачем не враховано значну площу земельної ділянки з північної та західної сторони, якою він фактично користується. Крім цього, позивач в даному випадку брав за основу план земельної ділянки по вул.Шкільній,10 (площею 930 кв.м.) виданий на його маму для погодження добудови веранди та затверджену районним архітектором. На думку суду, план забудови земельної ділянки не є належним доказом, з якого можна встановити межі самої земельної ділянки, - бо такі встановлюються у відповідності до норм земельного законодавства, яке діяло на той час.

- аргументи позивача в частині нібито зменшення відповідачами ширини спільного заїзду (з 6-ти метрів до менших розмірів) та розташування спільного заїзду на відставні 3 метрів від такого заїзду, суд вважає необґрунтованими. Так, ДБН 360-92 (таблиця 7.1.) передбачають, що ширина проїздів має складати 3.00-3.50 метри. З плану забудови земельної ділянки (а.с.160) вбачається, що ширина спільного заїзду мала становити 5 метрів, а відстань від будинку до межі спільного заїзду і мала становити 3 метри. Крім того, з цього ж плану забудови земельної ділянки видно, що конфігурація будинку (квадратної форми) не відповідає конфігурації зображеній на плані 2011 року (а.с.159);

- позивачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив, що відповідачі чинили йому перешкоди у користуванні його земельною ділянкою.

Щодо демонтажу відповідачами чотирьох самовільно вбудованих господарських споруд, позначених на їхньому плані під літерами "КЖ" , "КН", "H", "H".

Зважаючи на те, що зазначені позивачем будівлі були збудовані (реконструйовані) та належним чином введені в експлуатацію (а.с. 89, 118, 131, 133, 138, 139, 140, 141, 142), суд вважає такі вимоги безпідставними та необґрунтованими. Крім цього, дані будівлі були зведені на земельній ділянці наданій відповідачу ОСОБА_5 з земель державної власності. Позивачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив, що будівництво таких споруд якимось чином вплинуло на його права.

Представником відповідача відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач нібито знав про всі факти, оскаржувані акти та документи понад три роки. З огляду на те, що земельна ділянка відповідача ОСОБА_5 була сформована щонайменше з 1984 року (як вбачається з плану а.с. 136) і практично в таких самих розмірах існує і зараз, - суд вважає заяву про застосування строків позовної давності прийнятною лише в тій частині, що позивачу було відомо про існуючі межі земельних ділянок по вул.Шкільній, 8 та 8а.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 15, 16, 215 (ч.2), 203, 238 ЦК України, ст.ст. 103, 158 ЗК України, ст.ст. 15, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_6 акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЛВ-247 від 18 травня 1995 року виданий Перемишлянською міською радою ОСОБА_5 недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5, виконавчого комітету Перемишлянської міської ради солідарно на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 22 гривні.

Рішення суду набирає законної сили через десять днів після його оголошення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Перемишлянський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня оголошення даного рішення.

Суддя ОСОБА_15