АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/2090/16 Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
Категорія: виселення
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів - Сащенка І.С., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Котлярової М.Ю.

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про усунення порушень та виселення, -

встановила:

У серпні 2015 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло №2А-98-155438 від 16.12.1998 року, посвідченого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, і свідоцтва про право на спадщину за законом №3-2956, вона є власником ? частини трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1. В цій кватирі крім неї мешкають інші співвласники - ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також її колишній чоловік ОСОБА_2, який був зареєстрований у спірній квартирі з її згоди у 2001 році. Відповідач ОСОБА_2 зловживає алкоголем, постійно вчиняє безпідставні скандали, застосовує фізичну силу до неї, погрожує, обзиває нецензурними словами. Це призводить до того, що вона перебуває в стані постійної напруги, страху та тривоги, не почувається дома в безпеці, не може спокійно відпочивати. У зв'язку з чим вона неодноразово була змушена звертатися до правоохоронних органів щодо протиправної поведінки відповідача. Також, зазначила, що відповідачем порушуються норми ст. 10 ЖК України. Своєю систематичною протиправною поведінкою відповідач робить неможливим сумісне проживання із ним в одній квартирі.

Просила позбавити ОСОБА_2 права користування житлом - квартирою № 85 будинку № 78 по вул. Наталії Ужвій і м.Харкові і виселити його без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Київського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилалась на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґ рунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок, що відповідач ОСОБА_2 є членом сім»ї позивачки або колишнім членом її сім»ї, оскільки шлюбні відносини між ними були припинені у встановленому законом порядку до моменту придбання нею квартири. Сімейних відносин між ними не було, спільне господарство не велось. Вона лише за проханням відповідача ОСОБА_2 надала дозвіл на реєстрацію його в квартирі, частина якої належить їй на праві приватної власності, та надала йому одну кімнату для користування через те, що відповідачу ОСОБА_2 не було де мешкати. Посилання суду, стосовно того, що відсутнє систематичне порушення правил співжиття зі сторони відповідача ОСОБА_2 вважає помилковим. Відповідач ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ст.172-3 ч.2 КУпАП, і з тексту постанови вбачається, що ОСОБА_2 вже притягувався до адміністративної відповідальності за аналогічне правопорушення. Стосовно вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів вказує на те, що з ОСОБА_2 неодноразово проводились профілактичні заходи та бесіди зі сторони правоохоронних органів. Також, зазначила, що судом безпідставно не взято до уваги висновок судово - медичної експертизи, як доказ в обґрунтування застосування до неї фізичної сили. Даний висновок був проведений при розслідуванні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 стосовно нанесення останнім тілесних ушкоджень позивачу. Не врахував суд і постанову по адміністративній справі від 25.01.2016 року, згідно з якою відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.172-3 КУпАП.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з вимог ст.ст.64,156 ЖК України та прийшов до висновку про не доведення позивачем ОСОБА_1 наявность підстав для застосування ст.116 ЖК України. Медична документація надана позивачем не є доказом в розумінні доведення обставин відносно предмета розгляду.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

По справі встановлено, що позивачу та третім особам у справі на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.13-15).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 04.08.2015 року та відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 17.10.2001 року (а.с.16, 31).

Доводи апелянта стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 не є членом її сім»ї є безпідставними. Оскільки, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК України, а саме: до членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім»ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Крім того, вимогами ч.3 ст.64 ЖК України, передбачено, що якщо особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, перестали бути членами сім!ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім»ї.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2, як колишній член сім'ї власника квартири, має право на користування квартирою і проживання в ній.

Посилання в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку, щодо відсутності систематичного порушення правил співжиття зі сторони відповідача ОСОБА_2, при цьому заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, у зв'язку з чим відсутні умови для його виселення на підставі ст. 116 ЖК України є безпідставним.

Із ч. 1 ст.116 ЖК вбачається, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Нормами цієї статті передбачено наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

В листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ» в п. 48 роз'яснено, що виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів сім'ї на підстав ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами. А заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами.

З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на позивача покладено обов'язок з доведення факту дійсного порушення її прав.

З матеріалів справи не встановлено факту систематичного порушення правил співжиття зі сторони відповідача ОСОБА_2 Оскільки, одноразове притягнення до адміністративної відповідальності відповідача ОСОБА_2 не є доказом систематичності. Офіційне попередження відповідача ОСОБА_2 щодо припинення ним порушень відносно позивача ОСОБА_1 відсутнє. Таким чином, не вбачається порушень прав позивача як власника щодо користування нею власністю і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні нею цих прав.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, покази свідків свідчать лише про непріязні стосунки між сторонами і правового значення для вирішення даного спору не мають.

Не є підставою для скасування судового рішення і посилання у скарзі на не врахування судом першої інстанції наданої позивачем медичної документації. У зв»язку з тим, що судом першої інстанції вірно встановлено, що надана медична документація в розумінні доведення обставин відносно предмету розгляду не є прямим доказом того, що саме через протиправні дії відповідача ОСОБА_2 стан здоров»я позивача погіршено, а свідчить лише про стан здоров»я позивача ОСОБА_1, через відсутність в матеріалах справи відповідних рішень правоохороних та судових органів.

Посилання у скарзі на неврахування судом постанови суду по адміністративній справі від 25.01.2016 року про притягнення відповідача до відповідальності по ст.172-3 ч.2 КУпАП не мають правового значення, оскільки ця постанова була винесена після звернення позивача до суду.

Висновки рішення суду першої інстанції відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування або зміни рішення суду при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -