АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

у липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому, в урахуванням уточнення позовних вимог, просив визначити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1: виділити в його користування одну ізольовану кімнату площею 14, 9 кв. м; виділити в користування відповідачів ізольовані кімнати площами 17 кв. м, 10 кв. м та лоджії, що прилягають до кімнат; кухню, санвузол, коридор та кладову залишити в спільному користуванні сторін та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні належною йому 1/3 частиною квартири.

В обґрунтування позову зазначав, що спірна квартира належить сторонам у рівних частках. ОСОБА_2 є його колишньою дружиною, а ОСОБА_3 є їх сином. Між ним та ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки та остання впродовж двох років чинить йому перешкоди у користуванні належною йому частиною спірної квартири, від укладення договору про порядок користування спільним майном чи договору купівлі-продажу частки у праві власності ОСОБА_2 відмовляється, домовленості про спільну оплату вартості комунальних послуг співвласникам також не досягнуто. Крім того, у вересні - жовтні 2013 року ОСОБА_2 змінила замки на вхідних дверях, до квартири його не впускає, у зв`язку з чим він вимушений орендувати житло.

Справа: 752/11744/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/5460/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шумко А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому частиною квартири АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом було порушено вимоги ст. 16 ЦК України та ст. 213 ЦПК України. Суд не взяв до уваги, що сторони не можуть проживати в одній кімнаті.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_2, яка є одночасно представником ОСОБА_3 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, та ОСОБА_3 в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2002 року.

Згідно технічного плану спірна квартира має загальну площу 69, 2 кв. м та складається з трьох ізольованих кімнат площею 17 кв. м, 14, 9 кв. м, 10 кв. м, загальною житловою площею 41, 9 кв. м, а також коридорів, комори, кухні, ванної, вбиральні та двох лоджій, вхід на які здійснюється з житлових кімнат площами 14, 9 кв. м та 10 кв. м.

Сторони провели самовільне перепланування квартири, внаслідок якого одна з лоджій була приєднана до кімнати площею 10 кв.м.

ОСОБА_2 змінила замки від вхідних дверях та чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою, що було предметом перевірки Голосіївського районного управління ГУ МВС України.

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі порушують право позивача щодо користування спірною квартирою. В цій частині рішення не оспорюється, а відтак у апеляційному порядку не перевіряється.

Відмовляючи в позові про встановлення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що надання у користування позивачу кімнати площею 14, 7 кв. м, до якої примикає лоджія, призведе до порушення прав відповідачів, оскільки частка жилої площі, що залишиться у користуванні відповідачів буде меншою від належної їм частки у праві власності на квартиру. Крім того, відповідачі будуть позбавлені можливості користуватися фактично єдиною лоджією у квартирі, вихід до якої здійснюється з кімнати площею 14, 7 кв. м.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Сторони є власниками спірної квартири у рівних частках.

Житлова площа спірної квартири складає 41, 9 кв. м. Таким чином на кожного із співвласників припадає по 13, 97 кв. м житлової площі ( по 1/3 частині).

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Між позивачем та ОСОБА_2 після розлучення склалися вкрай неприязні стосунки. ОСОБА_8 протягом останніх трьох років проживав за межами України ( в тому числі і на час ухвалення рішення), про що підтвердила його представник ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не звернув уваги на те, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15.

Відмовляючи у позові суд вказав, що надання у користування позивачу кімнати площею 14,7 кв.м.. до якої примикає лоджія будуть порушені права інших співвласників, оскільки їх частка стане меншою. При цьому суд першої інстанції не вказав наскільки зменшиться частка у житловій площі відповідачів у відношенні до їх ідеальних часток та чи буде таке зменшення суттєво впливати на права та інтереси сторін враховуючи ту конфліктну ситуацію, що склалася відносно користування спірною квартирою. Крім того, правильно встановивши, що згідно з технічним планом кімната має площу 14,9 кв.м, у висновках суд посилається на площу кімнати 14,7 кв.м. Суд першої інстанції також не врахував, що перепланування кімнати площею 10 кв. м, внаслідок якого до цієї кімнати приєднано лоджію є самовільним.

Виходячи з розміру житлової площі, при наданні у користуванні позивачу кімнати площею 14,9 кв.м., а відповідачам - кімнат площею 17 кв.м та 10 кв.м відхилення від їх ідеальних часток складає 0,93 (0,94) кв.м. (14,9 - 13,97 та 27,94 - 27).

При визначенні порядку користування жилим приміщенням допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Суд не звернув уваги на те, що відступ від ідеальних часток є незначним, а відтак висновки суду про те, що встановлення порядку користування спірною квартирою призведе до порушення прав відповідачів колегія суддів вважає помилковими.

Враховуючи, що відступ від ідеальних часток є незначним, а перепланування кімнати площею 10 кв.м є самовільним, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги про встановлення порядку користування квартирою є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про встановлення порядку користування квартирою підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про встановлення порядку користування квартирою скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою задовольнити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, яким виділити у користування ОСОБА_1 жилу кімнату площею 14, 9 кв. м з лоджією, виділити у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жилі кімнати площею 10 кв.м. та 17 кв.м.. Коридори комору, кухню, ванну кімнату та вбиральню залишити у спільному користуванні.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді