Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сенча» про стягнення боргу, визнання частково недійсним договору оренди майна, визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно; за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сенча» до ОСОБА_3 про визнання договору оренди майна з правом викупу таким, що припинив свою дію, стягнення заборгованості із орендної плати та повернення орендованого майна

за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника на рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Сенча» (далі - ТОВ «Сенча») про стягнення боргу, визнання частково недійсним договору оренди майна, визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно.

Уточнивши позов, вимоги мотивував тим, що 21 грудня 2009 року між ним та ТОВ «Сенча» було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 50 000 грн з кінцевим строком повернення 21 грудня 2011 року. За користування коштами відповідач зобов'язався сплатити винагороду у розмірі 15 % річних у разі дії договору понад 12 місяців. У визначений строк зобов'язання не виконано, у зв'язку з чим ОСОБА_4 просив стягнути із ТОВ «Сенча» суму боргу у розмірі 50 000 грн та проценти за користування позикою у розмірі 35 808 грн, разом 75 808 грн.

Крім того, зазначав, що 24 грудня 2009 року між ним та ТОВ «Сенча» укладено договір оренди майна (виробничих приміщень колишньої МТФ № 2 с. Сенча) з правом викупу, розділи 4, 5, 6, 7 якого стосуються відносин оренди. Разом з тим, дійсна воля сторін при укладенні цього договору була спрямована на купівлю-продаж майна, форму договору оренди обрано у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності на нерухомість та технічної документації на майно. Фактично договір купівлі-продажу нерухомості між ними виконаний, оскільки він як покупець сплатив вартість придбаного майна, а ТОВ «Сенча»як продавець передало товар у його володіння за відповідним актом. За пропозицією ТОВ «Сенча» оформлення угоди у встановленому порядку відкладено. У 2012 році працівники ТОВ «Сенча» знищили частину придбаного ним майна, його залишки за вартістю є меншими від суми, яку він сплатив на користь товариства.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив визнати недійсними розділи 4, 5, 6, 7 договору оренди майна з правом викупу від 24 грудня 2009 року; визнати дійсним договір купівлі-продажу виробничих приміщень колишньої МТФ № 2 с. Сенча; визнати за ним право власності на нерухоме майно, прийняте згідно акта прийому-передачі від 27 грудня 2009 року до договору оренди майна з правом викупу.

У травні 2014 року ТОВ «Сенча» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору оренди майна з правом викупу таким, що припинив свою дію, стягнення заборгованості із орендної плати та повернення орендованого майна.

Позов обґрунтовано тим, що кошти у розмірі 50 000 грн ОСОБА_4 передав у якості попередньої оплати за договором оренди майна із правом викупу, що оформлено договором позики, оскільки станом на 21 грудня 2009 року не було погоджено усіх істотних умов договору оренди. Відповідно до договору оренди щомісячний платіж становив 7 750 грн. Свої обов'язки щодо внесення орендної плати відповідач виконував неналежним чином, у рахунок оплати зараховано гарантійні 50 000 грн, ще 7 750 грн ОСОБА_3 сплачено 12 березня 2010 року, 7 750 грн - 08 квітня 2010 року та 3 000 грн - 17 жовтня 2011 року.

Після закінчення строку дії договору відповідач безпідставно продовжив користування об'єктом оренди, борг із оплати оренди становить 329 750 грн. Крім того, за прострочення виконання грошового зобов'язання ОСОБА_4 має сплатити 55 280, 70 грн інфляційних втрат, 3 % річних у розмірі 35 585, 90 грн та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 25 205, 55 грн.

Необхідну для викупу орендованого майна суму (278 474, 06 грн, що є балансовою вартістю) відповідач не сплатив, а тому право на придбання цього майна за договором оренди втратив та має повернути його орендодавцеві.

На підставі викладеного зустрічний позивач просив визнати договір оренди майна з правом викупу від 24 грудня 2009 року таким, що припинив свою дію; зобов'язати ОСОБА_3 повернути орендоване майно; стягнути із ОСОБА_3 заборгованість із орендної плати у розмірі 329 750 грн та штрафні санкції у загальному розмірі 116 072, 15 грн.

Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 28 липня 2014 року позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто із ТОВ «Сенча» на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 75 808 грн. Визнано недійсними розділи 4, 5, 6, 7 договору оренди майна з правом викупу 04 грудня 2009 року. Визнано дійсним договір купівлі-продажу виробничих приміщень колишньої МТФ № 2 с. Сенча. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, прийняте згідно акта прийому-передачі від 27 грудня 2009 року до договору оренди майна з правом викупу. У позові ТОВ «Сенча» відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 04 березня 2015 року скасовано рішення першої інстанції у частині визнання дійсним договору купівлі-продажу виробничих приміщень колишньої МТФ № 2 с. Сенча та визнання за ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно, прийняте згідно акта прийому-передачі від 27 грудня 2009 року до договору оренди майна з правом викупу. У цій частині ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3 Змінено рішення суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат. В іншій частині судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши викладені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

За ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Як встановлено судами та вбачається із матеріалів справи, 24 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Сенча» було вчинено договір оренди майна (виробничих приміщень колишньої МТФ № 2 с. Сенча) з правом викупу.

Пункт 3 вказаного договору визначає порядок передання майна в оренду, зокрема зазначається, що об'єкт оренди вважається прийнятим орендарем в день підписання акта прийому-передачі.

На виконання цього пункту договірних положень 27 грудня 2009 року сторони склали акт про передачу ОСОБА_3 об'єкт оренди: конюшню, сарай-телятник, сарай-корівник, молочний блок, сарай-корівник 3-х рядний, сарай-телятник № І загальною балансовою вартістю 278 474, 06 грн із ПДВ.

Порядок викупу майна визначено п. 8 договору, за змістом якого майно переходить у власність орендаря, якщо він вніс орендодавцеві усю належну йому орендну плату в сумі балансової вартості майна, що дорівнює 278 474, 06 грн. Перехід права власності на майно від орендодавця до орендаря оформлюється шляхом складання (підписання та скріплення печатками) сторонами відповідного акта.

За п. 10.2. договору, строк його дії починає свій перебіг з моменту підписання та закінчується при внесенні орендарем коштів в сумі у повному обсязі, але не пізніше 01 січня 2013 року.

За вимогами ч. 2 ст. 628 ЦК України (тут і далі у редакції станом на 24 грудня 2009 року), сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у

змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення

актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Враховуючи те, що договір оренди майна з правом викупу містить й елементи договору купівлі-продажу із відкладальною обставиною, у цій частині правочин мав вчинятися у формі, що встановлена законом для такого виду договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Таким чином, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-162цс12 від 30 січня 2013 року).

До нерухомих речей відповідно до положень ст. 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Виробничі приміщення колишньої МТФ № 2 с. Сенча не можна вільно переміщати у просторі, а тому таке майно є нерухомістю, станом на 25 грудня 2012 року вказане майно зареєстровано за ТОВ «Сенча» із видачею свідоцтв про право власності на нерухоме майно. Правочин щодо продажу виробничих приміщень колишньої МТФ № 2 с. Сенча підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, натомість оренди майна з правом викупу від 24 грудня 2009 року вчинений у простій письмовій формі.

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги про те, що фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу матеріалів та обладнання, використаних у будівництві виробничих приміщень колишньої МТФ № 2 с. Сенча, для чого не вимагається дотримання вимог ст. 657 ЦК України, не впливають на правильність висновків апеляційного суду про неукладеність договору купівлі-продажу з підстав недотримання вимог закону щодо форми його вчинення.

Крім того, ОСОБА_3 не заявлявся позов про визнання дійсним договору купівлі-продажу саме матеріалів та обладнання, використаних у будівництві виробничих приміщень колишньої МТФ № 2 с. Сенча.

На підставі неукладеного договору право власності на майно у ОСОБА_3 не виникло, а тому позовна вимога у цій частині обґрунтовано визнання апеляційним судом безпідставною.

Описка, допущена апеляційним судом у резолютивній частині ухваленого рішення щодо особи позивача за вимогами про визнання дійсним договору купівлі-продажу виробничих приміщень колишньої МТФ № 2 с. Сенча та визнання за ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно може бути виправлена у порядку ст. 219 ЦПК України, підставу для скасування оскаржуваного рішення суду не становить.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Від позовної вимоги про визнання недійсними розділів 4, 5, 6, 7 договору оренди майна з правом викупу від 24 грудня 2009 року ОСОБА_4 відмовся, така відмова прийняття колегією суддів, у цій частині провадження у справі закрито.

В іншій частині вирішення справи апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції, яке просить залишити в силі заявник за касаційною скаргою, а тому рішення апеляційного суду залишається без змін за виключенням частини провадження у справі, що закрито.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 березня 2015 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сенча» про стягнення боргу, визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно,зустрічних позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Сенча» до ОСОБА_3 про визнання договору оренди майна з правом викупу таким, що припинив свою дію, стягнення заборгованості із орендної плати та повернення орендованого майна залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович