Номер провадження: 22-ц/785/2211/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі Желєзнові В.В.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2016 року, -

встановила:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виділ частки із майна, що є обєктом їх спільної часткової власності, а саме квартири під № 216 у будинку № 27 по вул. Дідріхсона в м. Одесі, шляхом стягнення з відповідача на його користь грошової компенсації дійсної вартості належної йому 1/2 частини цієї квартири та підставі ч. 2 ст. 364 ЦК України, вказуючи, що спільне користування цією квартирою з відповідачем є неможливим, а виділ у натурі належної йому частки у згаданій квартирі технічно неможливий.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 підтримали позов та наполягали на його задоволенні у повному обсязі, а представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 не визнав позов, посилаючись, що, по-перше, позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідач чинить йому будь-які перешкоди у користуванні квартирою, що свідчить про відсутність спору між ними та порушення права позивача, і, по-друге, оскільки позивач не заявив у даній справі вимогу про припинення його права власності на 1/2 частину у квартирі, то у разі задоволення позову позивач отримає грошову компенсацію за це майно та залишиться власником цього майна, що призведе до порушення прав відповідача.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2016 року позов задоволений.Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2М грошову компенсацію вартості належної останньому 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 889667 грн. та судові витрати у розмірі 7127 грн. 40 коп.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в звязку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що 01 лютого 1997 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2012 року.

Як вбачається з вказаного судового рішення від 12.03.2012 року у справі № 1522/1023/2012, фактично сторони припинили шлюбно-сімейні відносини з 2005 року.

Під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру під № 216 у будинку № 27 по вул. Дідріхсона в м. Одесі, право власності на яке було оформлено на імя позивача ОСОБА_2 на підставі отриманого ним свідоцтва про право власності на квартиру 11.03.2010 року та зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 23.03.2010 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2012 року у справі № 1522/1675/12, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2012 року, виділено зі спільної сумісної власності подружжя в особову приватну власність ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на 1/2 ч. квартири під № 216 у будинку № 27 по вул. Дідріхсона в м. Одеса, а також виділено із спільної сумісної власності подружжя в особову приватну власність ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на 1/2 ч. квартири під № 216 у будинку № 27 по вуд. Дідріхсона в м. Одеса (а.с.100-103, 104-106).

Позивач стверджував, що після припинення шлюбно-сімейних відносин між ним і відповідачем та розірвання шлюбу, між ними склалися погані стосунки, що виключає можливість їх спільного проживання в кватирі під № 216 у будинку № 27 по вул. Дідрісона в м. Одеса та користування цією квартирою, а виділ у натурі належної йому частки у цій квартирі технічно неможливий.

Відповідач та її представник на спростували в суді ці доводи позивача.

Станом на цей час в квартирі під № 219 будинку № 27 по вул. Дідріхсона в м. Одеса проживає відповідач ОСОБА_3, а позивач ОСОБА_2 проживає за іншою адресою.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частики із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсація вартості його частки. Компенсація співвласникові може бут надана лише за його згодою.

Згідно висновку № 3466/3501/24 судової будівельно-технічної експертизи від 20.07.2015 року, складеного судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, поділити квартиру АДРЕСА_2 між співвласниками з ідеальними частками по 1/2 без відступлення або з мінімальним відступленням від їх часток, з виділенням двох ізольованих квартир, кожна у складі жилих і підсобних приміщень, з самостійних входом з боку сходової клітини, які відповідали би нормативно-технічним та санітарним вимогам ДБН технічно не уявляється можливим.

Суд першої інстанції врахував, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Враховуючи, що станом на дату судового розгляду даної справи в квартирі АДРЕСА_3 проживає відповідач, яка також фактично володіє та користується належною позивачу часткою в цій квартирі, в той час коли позивач позбавлений такої можливості, суд першої інстанції вважав, що право позивача на грошову компенсацію вартості належної йому частки в цій квартирі підлягає судовому захисту.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що відповідач та її представник не надали суду доказів щодо матеріального становища відповідача та/або доказів, які б свідчили про те, що відповідач не має змоги сплатити позивачу грошову компенсацію вартості його частки в згаданій квартирі.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати у загальному розмірі 7127,40 грн., з яких : витрати, повязані зі сплатою судового збору, - 3441,00 грн.; витрати, повязані з проведенням судової будівельно-технічної експертизи, - 3686,40.

З зазначеними висновками суду першої інстанції колегія не погоджується.

Верховний Суд України у справі №6-2925цс15 від 13 січня 2016 року зробив правовий висновок, відповідно до якого положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів по справі.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

З врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Суд першої інстанції зазначаючи, що відповідач та її представник не надали суду доказів щодо матеріального становища відповідача та/або доказів, які б свідчили про те, що відповідач не має змоги сплатити позивачу грошову компенсацію вартості його частки в згаданій квартирі не звернув уваги на те, що відповідно до положень ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином саме позивач повинен довести, що відповідач спроможний виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для нього надмірний тягар.

Позивач не довів, що відповідач спроможний виплатити позивачу компенсацію на спільне майно та це не становитиме це для нього надмірний тягар.

ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи і як встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2014 року (а.с. 219) та рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.09.2014 року (а.с. 220-221) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів підставою для звернення ОСОБА_3 в суд з зазначеним позовом було те, що син сторін Михайло, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає тяжким хронічним захворюванням сахарним діабетом, є інвалідом дитинства, що потребує значних матеріальних витрат. У зв'язку з чим ОСОБА_3 вимушена працювати на двох роботах для можливості забезпечення своїх дітей та належного лікування свого сина в звязку з ненаданням ОСОБА_2 коштів на утримання дитини та скрутним матеріальним положенням, ОСОБА_3 звернулася з зазначеним позовом.

Також як зазначалося вище Верховний Суд України у справі №6-2925цс15 від 13 січня 2016 року зробив правовий висновок в якому зазначив, що суди повинні зясовувати, чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно.

Таким чином безумовною підставою для виплатити позивачу компенсацію є вирішення питання про визнання за відповідачем права власності на спільне майно, проте суд першої інстанції не звернув увагу, що позивачем не ставилося питання про визнання за відповідачем права власності на належну йому частину квартири, а тому в разі задоволення позовних вимог позивач набуває право на отримання грошової компенсації за належну йому частину квартири залишаючись при цьому власником 1/2 частини квартири право власності на яку повинно бути визнано за відповідачем.

Також суд першої інстанції стягуючи з відповідача судові витрати, а саме судовий збір не врахував, що відповідач є інвалідом ІІ групи і звільнена від сплати судового збору.

На підставі наведеного, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2016 рокускасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

ОСОБА_6

ОСОБА_7