№ 2/263/470/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2016 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Томіліна О.М., при секретарі Григорьєвій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши в обґрунтування своїх вимог, що ним в 2006 році були виконані зобовязання ОСОБА_2 перед ЗАТ «ПУМБ» за кредитним договором №4896247 від 19.07.2006р. згідно квитанцій №25 від 24.10.2006р. 2500 дол.США, №56 від 24.11.2006р. 2500дол.США, №84 від 20.12.2006р. 2500 дол.США, на загальну суму 7500 дол.США. Позивач з посиланням на ст.1047 ЦК України вважає сплату цих коштів фактичним договором позики, укладеним між сторонами. 18.12.2015р. позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога про повернення боргу у вказаній сумі зі строком повернення 30 днів від дня отримання вимоги. Враховуючи, що вимога була отримана відповідачем 26.12.2015р., але залишена без реагування, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 172 479 грн., що еквівалентно 7200 дол.США.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, вказаних в позові. Додатково зазначив, що надані квитанції про сплату ОСОБА_1 заборгованості відповідача перед банком підтверджують існування договору позики між сторонами.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та пояснили, що заборгованість ОСОБА_2 перед ЗАТ «ПУМБ» за кредитним договором №4896247 від 19.07.2006р. погашалася достроково, зокрема, 21.08.2006р. було сплачено 6000дол., 20.09.2006р. 5917дол., тому необхідності звертатися до позивача з проханням сплатити заборгованість не було. Договору позики між сторонами не укладалося, грошові кошти, які сплатив ОСОБА_1 банку в рахунок кредиту надавалися йому відповідачем та його родиною, оскільки в них були довірительні відносини. Крім того, просили застосувати наслідки пропущення строку позовної давності.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 19.07.2006р. між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір №4896247 на суму 73 016 дол.США (а.с.9-14). Згідно з графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом в 2006 році до 26.08.2006р. мало бути повернуто 2131,85 дол.США, до 26.09.2006р. 2065,23 дол.США, до 26.10.2006р. 1998,61 дол.США, до 26.11.2006р. 2065,23 дол.США, до 26.12.2006р. 1998,61 дол.США (а.с.15).

Також встановлено, що ОСОБА_1 сплатив банку в рахунок погашення вищевказаного кредиту згідно квитанцій №25 від 24.10.2006р. 2500 дол.США, №56 від 24.11.2006р. 2500дол.США, №84 від 20.12.2006р. 2500 дол.США, на загальну суму 7500 дол.США (а.с.4-5). 18.12.2015р. позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога про повернення боргу у вказаній сумі зі строком повернення 30 днів від дня отримання вимоги (а.с.47-48).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст. 61 цього Кодексу, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 6-1967цс15 від 11.11.2015 р., яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

З наданих позивачем квитанцій вбачається, що позивач дійсно сплатив замість відповідача в рахунок погашення кредиту 7200 дол.США. Проте, надані документи не містять зобовязання про повернення вказаних грошових коштів.

Таким чином, суд встановив, що між сторонами не було укладено договір позики. Тому в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки судом встановлено відсутність у позивача права, яке підлягає судовому захисту, заява відповідача про застосування наслідків пропущення строків позовної давності судом не розглядається, оскільки підставою для застосування таких наслідків є наявність порушеного права та сплив строків для його судового захисту.

На підставі ст.ст. 202, 207, 1046-1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 172 479 гривень відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О.М.Томілін