Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_3 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 21 листопада 2014 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що третейський суд не мав права розглядати дану справу, оскільки вона стосується захисту прав споживачів, а кредитний договір є договором про надання споживчого кредиту, розрахунок заборгованості здійснено невірно, вимоги у третейському суді заявлені передчасно, оскільки вимоги про дострокове погашення кредиту не отримувала, про розгляд справи третейським судом і наявність рішення дізналася лише 15 квітня 2015 року, оскільки не отримувала кореспонденції з третейського суду.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня 2015 року, в задоволенні заяви ОСОБА_3 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 21 листопада 2014 року відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати ухвали місцевого й апеляційного судів та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_3 задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на час укладення спірного кредитного договору Закон України «Про третейські суди» не містив заборони на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), отже, третейський суд міг розглядати справу про стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того, не вбачається підстав для застосування до спірних правовідносин вказаного Закону, оскільки відповідно до його положень у таких правовідносинах банк не є споживачем.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами встановлено, що 14 травня 2008 року між закритим товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 14 367,60 доларів США.

Пунктом 12 вказаного договору встановлено, що розгляд спорів відбудеться у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз».

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» від 21 листопада 2014 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 травня 2008 року, а саме: за кредитом - 44 068,24 грн., зі сплати відсотків - 1 945,31 грн., зі сплати пені - 9 310,95 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено ст. 17 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (ч. 1 ст. 6 цього Закону доповнено п. 14 згідно із Законом № 2983-VI від 03 лютого 2011 року) третейські суди у порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1716цс15, від 27 січня 2016 року № 6-2892цс15, від 27 січня 2016 року № 6-2712цс15, від 27 січня 2016 року № 6-2630цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У справі, яка переглядається, рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» про стягнення заборгованості за кредитним договором, про скасування якого звернулася із заявою ОСОБА_3, ухвалено 21 листопада 2014 року, тобто після внесення зазначених змін до Закону України «Про третейські суди».

Суди, розглядаючи заяву ОСОБА_3, на вказану обставину не звернули уваги та відмовили в задоволенні заяви, помилково пославшись на те, що спірний кредитний договір був укладений до внесення вказаних змін до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», тому третейський суд міг розглядати справу про стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того, суди дійшли висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин вказаного Закону, оскільки відповідно до його положень у цьому спорі банк не є споживачем, тому й спір, який виник між сторонами, не є спором щодо захисту прав споживачів.

Оскільки спірне рішення третейського суду ухвалено після внесення змін до Закону України «Про третейські суди», а ОСОБА_3 є споживачем послуг банку, спір виник щодо стягнення з нього заборгованості за кредитом, то третейському суду в силу положень п. 14 ч. 1 ст. 6 цього Закону така справа не підвідомча.

За таких обставин, ухвала Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2015 року та ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня 2015 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська