Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

ПоповичО.В., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Луцької міської ради, третя особа - Управління Держземагенства у Луцькому районі Волинської області, про визнання нечинним рішення ради та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 11 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Луцької міської ради про визнання нечинним рішення Луцької міської ради від 23 липня 2008 року № 29/34 та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 17 жовтня 2008 року.

Свій позов обґрунтувала тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0301 га за тією ж адресою, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 21 грудня 1999 року серії НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_6 був власником квартири АДРЕСА_2 та згідно рішення Луцької міської ради від 23 липня 2008 року № 29/34 «Про передачу у власність громадянам міста земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та надання в оренду» ОСОБА_7 передано у власність земельну ділянку площею 0,0102 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 17 жовтня 2008 року.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 жовтня 2011 року власником квартири АДРЕСА_2 став ОСОБА_5, з яким з 2012 року почали виникати суперечки з приводу користування земельною ділянкою.

В 2013 році з відповідей на її заяви з цього приводу у Держсільгоспінспекцію у Волинській області та прокуратуру м. Луцька та наданих їй копій документів, вона дізналась, що земельна ділянка, яка перебувала в спільному користуванні власників квартир АДРЕСА_2 повністю передана у власність ОСОБА_7

Крім того, в акті погодження в натурі зовнішніх меж землекористування попереднього власника квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_8 від 19 червня 2007 року підпис її матері ОСОБА_9 як суміжного землекористувача вчинений не нею.

Посилаючись на викладені обставини, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_3 просила визнати нечинним рішення Луцької міської ради від 23 липня 2008 року № 29/34 в частині передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0102 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 17 жовтня 2008 року щодо передачі у власність ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0102 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2014 року залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідачів управління Держземагенства у Луцькому районі Волинської області.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 11 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши викладені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

За ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 1996 року ОСОБА_9 придбала квартиру АДРЕСА_4, а за договором від 09 січня 1997 року - квартиру АДРЕСА_5 (а. с. 15, 16).

На підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 02 грудня 1999 року № 563 ОСОБА_9 було видано державний акт на право приватної власності на землю площею 0, 0301 га по АДРЕСА_6 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд серії НОМЕР_1 від 21 грудня 1999 року (а. с. 12). ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 померла. Згідно свідоцтв про право на спадщину від 07 травня 2009 року ОСОБА_3 успадкувала вказане майно після смерті матері ОСОБА_9

Квартира АДРЕСА_4 складається з однієї кімнати житловою площею 10, 6 кв. м, загальна площа квартири становить 13, 3 кв. м, тобто в загальну площу квартири входить коридор площею 3, 2 кв. м та кухня площею 2,1 кв. м, які перебувають в спільному користуванні з квартирою АДРЕСА_2 (а. с. 8, 9).

Спадкодавцем ОСОБА_9 земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд була отримана у власність площею 0,0301 га без врахування площі приміщень, які перебувають у спільному користуванні з квартирою АДРЕСА_2 (а. с.12-20).

Власником квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_8, із 21 грудня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу - відповідач ОСОБА_4, а з 27 жовтня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу власником квартири є відповідач ОСОБА_5 (а. с. 23, 24, 108).

Квартира АДРЕСА_2 складається з однієї кімнати житловою площею 13, 2 кв. м, загальна площа квартири становить 15, 8 кв. м, в яку входить коридор площею 3, 2 кв. м та кухня площею 2,1 кв. м, які перебувають в спільному користуванні з квартирою № 1 (а. с. 106,107).

На підставі рішення Луцької міської ради від 23 липня 2008 року № 29/34 ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 0,0102 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_2, та 17 жовтня 2008 року видано державний акт серії НОМЕР_3(а. с.108).

ОСОБА_4 земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд була отримана у власність площею 0,0102 га, в тому числі 5, 3 м під приміщеннями, які перебувають у спільному користуванні з квартирою АДРЕСА_2

З 27 жовтня 2011 року власником земельної ділянки площею 0,0102 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі-продажу є ОСОБА_5, про що в державному акті серії НОМЕР_3 зроблено відповідну відмітку (а. с. 108).

Власником квартири АДРЕСА_7 є ОСОБА_10, якій у приватну власність передана земельна ділянка площею 0,0106 га для обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд за вказаною адресою, що посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 від 28 травня 2002 року.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України). Законодавець забезпечує рівні умови здійснення своїх прав усім власникам (ч. 4 ст. 319 ЦК України).

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

На підставі положень ст. 120 ЗК України, ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постанові № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Враховуючи рівність власників квартир АДРЕСА_2 у праві користування коридором площею 3, 2 кв. м та кухнею площею 2,1 кв. м, у такому обсязі у кожного з них виникло й право на користування земельною ділянкою під вказаними приміщеннями, а тому висновки судів про те, що виділенням землі під коридором площею 3, 2 кв. м та кухнею площею 2,1 кв. м власнику квартири № 2 не порушуються права позивача, є передчасними.

З огляду на зміст положень ст. 319 ЦК України, на обсяг прав ОСОБА_3 на спірну частину земельної ділянки не впливають обставини належності їй іншої квартири та земельної ділянки для користування нею, що спростовує висновки судів про можливість влаштування позивачем входу до спільних кухні та коридору через іншу належну їй іншу квартиру по АДРЕСА_8.

ОСОБА_3 не визнала обставин згоди своєї матері як попереднього власника на виділ ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0102 га, в тому числі 5, 3 м під приміщеннями, які перебувають у спільному користуванні, та просила призначити у справі почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити питання про те, ким виконано підпис в акті погодження в натурі зовнішніх меж землекористування від 19 червня 2007 року - ОСОБА_9 чи іншою особою.

Відмовляючи у задоволенні такого клопотання, суд першої інстанції послався на те, що питання погодження меж спадкодавцем ОСОБА_9 при передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_4 не впливає на право позивача як спадкоємця володіти, користуватися та розпоряджатися отриманою у спадщину земельною ділянкою.

Разом з тим, позивач захищає у суді право на земельну ділянку, на яку її спадкодавцеві державний акт не видавався, проте право на неї перейшло у зв'язку з переходом прав на приміщення у квартирі, що є спільними із відповідачем. Відмова у проведенні експертизи позбавила позивача права на доведення переконливості своїх доводів щодо предмета доказування.

Заявлене у межах апеляційного розгляду справи клопотання про проведення експертизи апеляційний суд вирішив без постановлення відповідної ухвали, тобто без мотивування прийнятого рішення.

Вказані порушення норм процесуального права судами відповідно до ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень та передачі справи на новий розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 11 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович

В.О. Савченко