21.03.2016 Єдиний унікальний номер 205/8694/15-ц
21 березня 2016 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого - судді Федченко В.М.,
при секретарях Бунакової С.О., Волкобоєвої А.О.,
за участю: позивача ОСОБА_1,
її представника ОСОБА_2,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним, -
Позивачка звернулася до суду з позовом до Відповідача, третя особа ПАТ КБ «Приватбанк», про визнання договору купівлі-продажу її домоволодіння недійсним. Звернення до суду мотивує тим, що вона придбала домоволодіння № 29 по вулиці Гвардійській в м. Дніпропетровську на підставі договору купівлі-продажу від 31.10. 2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 5451 та зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 12555013 та зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДМР.
З часу придбання вказаного домоволодіння Позивачка разом зі своїм чоловіком та синами заселилась до будинку, переоформила на своє імя особові рахунки, користувалась будинком, сплачувала комунальні послуги тощо.
В 2007 році до Позивача звернулась рідна сестра її чоловіка, ОСОБА_5 по справі ОСОБА_3, з проханням, що вона перебуває в Глобальних системи тренінгів GST (ОСОБА_6) і там для розвитку її бізнес-проекту їй необхідно надати документи що у неї на праві власності є нерухоме майно. Вона попрохала переоформити на неї моє домоволодіння тільки по документам, а через якийсь час рік або два вона нотаріально назад переоформить право власності на моє домоволодіння на моє імя. Не зважаючи на мої великі сумніви вона все таки умовила мене з чоловіком на такий крок, і 03 серпня 2007 року ми уклали договір купівлі-продажу домоволодіння № 29 по вулиці Гвардійській в м. Дніпропетровську, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 2693.
Уклавши вищезазначений договір купівлі-продажу від 03.08.2007 року, ОСОБА_5 не вчинила жодних дій для набуття прав власності на вказане домоволодіння, як то відповідно до вимог чинного на 2007 рік законодавства - не зареєструвала вказаний договір купівлі-продажу в КП «ДМБТІ» ДМР та в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, тож ОСОБА_3 до цього часу не є власником нашого домоволодіння. Так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.08.2015 року власником домоволодіння № 29 по вулиці Гвардійській в м. Дніпропетровську є ОСОБА_1 з 05 грудня 2005 року.
Крім того, ОСОБА_5 жодного дня не мешкала і не намагалась заселитися до будинку, не переоформила особові рахунки по комунальним платежам, не сплачувала жодних платежів, завжди визнавала що в дійсності всі права на домоволодіння залишилось за мною.
Згодом у ОСОБА_5 розпочались якісь особисті проблеми і вона стала досить рідко виходити на зв'язок і ухилятися від зустрічей. Коли Позивачка стала задавати питання коли ми переоформимо домоволодіння знову на моє імя вона відбувалась обіцянками, а потім взагалі вибула в невідомому напрямку.
На сьогодні вказане заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2013 року скасоване рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12. 2015 року.
Позивачка також зазначає, що при укладенні договору купівлі-продажу від 03.08.2007 року вона не мала жодного уявлення про те, що належне їй домоволодіння буде передано в іпотеку, у нотаріуса не були присутні представники банку. Також при укладенні між ними договору купівлі-продажу від 03.08.2007 року вони вчиняли його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, та не мали на меті встановлення правових наслідків. ОСОБА_5 не намагалася досягти правового результату.
Тому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння №29 по вулиці Гвардійській в м.Дніпропетровську, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений 03 серпня 2007 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №2693 (а.с.2-5).
В судовому засіданні Позивачка та її представник підтримали заявлені вимоги, в тому числі й з підстав, викладених у позовній заяві. Просили суд задовольнити їх у повному обсязі та визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння від 03.08.2007 року. Також пояснили, що договір купівлі-продажу від 03.07.2007 року до сьогодні так і не зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. В даному випадку в Реєстрі прав власності на нерухоме майно залишається відповідна запис про власника за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2005 року, тож визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.08.2007 року дає підстави для скасування відповідного запису в реєстрі правочинів у державного нотаріуса ДМНО ОСОБА_7 і не вимагає застосування наслідків нікчемності правочину.
Відповідач повторно в судове засідання не явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином у встановленому законом порядку.
Представник третьої особи також не явився в судове засідання за невідомих суду обставин. Про день, час та місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку. Його неявка не є перешкодою для розгляду справи по суті.
Позивачка та її представник не заперечують проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ч.1 ст.224 ЦПК України. Тому за згодою сторони позивача судом проведено заочний розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним.
Заслухавши пояснення Позивачки, її представника та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Так, відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
В судовому засіданні встановлено, що на підставі «Договору купівлі-продажу домоволодіння» від 31.10.2005 Позивачка придбала у ОСОБА_8 домоволодіння № 29 по вулиці Гвардійській в м. Дніпропетровську, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 5451 та зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 12555013 та зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДМР (а.с.6, 7).
В 2007 році до Позивача звернулася рідна сестра її чоловіка - ОСОБА_5 у справі ОСОБА_3 з тим проханням, що вона перебуває в Глобальних системи тренінгів GST (ОСОБА_6) і там для розвитку її бізнес-проекту їй необхідно надати документи що у неї на праві власності є нерухоме майно. Вона попрохала переоформити на неї моє домоволодіння тільки по документам, а через якийсь час рік або два вона нотаріально назад переоформить право власності на моє домоволодіння на моє імя.
Не зважаючи на великі сумніви Позивачки, ОСОБА_5 все таки умовила Позивачку з чоловіком на такий крок, і 03 серпня 2007 року Сторони уклали договір купівлі-продажу домоволодіння № 29 по вулиці Гвардійській в м. Дніпропетровську, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 2693 (а.с.19).
Уклавши вищезазначений договір купівлі-продажу від 03.08.2007 року, ОСОБА_5 не вчинила жодних дій для набуття прав власності на вказане домоволодіння, як то відповідно до вимог чинного на 2007 рік законодавства - не зареєструвала вказаний договір купівлі-продажу в КП «ДМБТІ» ДМР та в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, тож ОСОБА_3 до цього часу не є власником нашого домоволодіння. Так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.08.2015 року власником домоволодіння № 29 по вулиці Гвардійській в м. Дніпропетровську є ОСОБА_1 з 05 грудня 2005 року (а.с.21).
Крім того, ОСОБА_5 жодного дня не мешкала і не намагалась заселитися до будинку, не переоформила особові рахунки по комунальним платежам, не сплачувала жодних платежів, завжди визнавала що в дійсності всі права на домоволодіння залишилось за Позивачкою.
Згодом у ОСОБА_5 розпочались якісь особисті проблеми і вона стала досить рідко виходити на зв'язок і ухилятися від зустрічей. Коли Позивачка стала задавати питання про те, коли вони переоформлять домоволодіння знову на її імя, ОСОБА_5 відбувалась обіцянками, а потім взагалі вибула в невідомому напрямку.
Вищезазначене заочне рішення суду першої інстанції було оскаржене Позивачкою в апеляційному порядку.
Апеляційний суд Дніпропетровської області своїм рішенням від 01.12.2015 задовольнив апеляцію Позивачки, скасував заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2013 року та відмовив ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» (Третя особа) у задоволенні позову до ОСОБА_3 (Відповідач у справі) про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.33-38).
Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.
Згідно до вимог ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не вставлена законом..., такий правочин може бути визначений судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з правовою позицією, Верховного Суду України викладеною в постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Згідно з пп. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
За роз'ясненнями, що викладенні у п.8,10 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відмова у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.
Рішення суду про задоволення позову щодо недійсності правочину, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Як розяснено в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 09.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Проте, зважаючи на те, що договір купівлі-продажу від 03.07.2007 року до сьогодні так і не зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, в даному випадку в Реєстрі прав власності на нерухоме майно залишається відповідна запис про власника за Позивачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2005 року, тож визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.08.2007 року дає підстави для скасування відповідного запису в реєстрі правочинів у державного нотаріуса ДМНО ОСОБА_7 і не вимагає застосування наслідків нікчемності правочину.

Таким чином, вимоги Позивачки є законними і обґрунтованими, а надані нею докази є належними і допустимими. Її права, свободи та інтереси є порушеними і тому підлягають захисту.

Тому суд задовольняє заявлені позовні вимоги у повному обсязі і визнає недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння №29 по вулиці Гвардійській в м.Дніпропетровську, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений 03 серпня 2007 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №2693.

Також на підставі ст.88 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_5 ОСОБА_3 на користь Позивача ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487,20 грн., сплачений нею при зверненні до суду з позовом за захистом своїх прав, свобод та інтересів.

На підставі викладеного, керуючись пунктами 8,10 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.203, 215, 216, 234 ЦК України, ст.ст.10, 11, 57-60, 208-209, 212-215, 224-226, 228, 232 ч.2, 294 ЦПК України, суд ?

ВИРІШИВ:

Заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння №29 по вулиці Гвардійській в м.Дніпропетровську, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений 03 серпня 2007 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №2693.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок, сплачений нею при зверненні до суду з позовом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії, про що сплачується судовий збір.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Повний текст рішення виготовлений 01 квітня 2016 року.

Суддя: Федченко В.М.