У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., МартинюкаВ.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого», третя особа - ректор Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого» Тацій ВасильЯкович, про поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що наказом від 25 травня 1990 року № 69 її прийнято на посаду молодшого наукового співробітника НДС Харківського юридичного інституту. 05 жовтня 1993 року на підставі наказу від 06 жовтня 1993 року №-161-к її зараховано в аспірантуру з відривом від виробництва. Після закінчення аспірантури позивачку зараховано на посаду асистента кафедри історії держави та права України і з 24 квітня 1998 року трудові відносини були продовжені шляхом укладення контракту. Після закінчення строку контакту з нею укладався черговий. 30 червня 2002 року написала чергову заяву про продовження трудових відносин і пішла у відпустку, а після виходу із відпустки їй стало відомо про те, що вона звільнена з 30 червня 2002 року.

Вважала звільнення незаконним так як ні копії наказу про звільнення, ні трудову книжку вона не отримувала.

19 травня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до ректора академії та отримала лист, про те, що була звільнена з посади асистента з 29 червня 2002 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за 56 днів невикористаної відпустки, про що здійснений запис у трудовій книжці. Трудова книжка була отримана 22 травня 2015 року.

У зв'язку з тим, що знаходилася у стресовому стані, а також у зв'язку із хворобою батьків просила поновити пропущений строк звернення до суду, поновити її на роботі на посаді асистента кафедри історії держави та права України і зарубіжних країн Національного університету «Юридична академія України ім. Ярослава Мудрого» з 26 червня 2002 року, тобто з моменту її звільнення.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що наказом від 25 травня 1990 року № 69-к ОСОБА_4 прийнято на посаду молодшого наукового співробітника НДС Харківського юридичного інституту.

Наказом від 06 жовтня 1993 року №-161-к позивачку з 05 жовтня 1993 року зараховано в аспірантуру з відривом від виробництва (а. с. 12).

Наказом від 14 жовтня 1996 року № 165-к року позивачку зараховано після закінчення аспірантури на посаду асистента кафедри історії держави і права України з 05 жовтня 1996 року по 05 жовтня 1997 року (а. с. 38).

05 жовтня 1996 року ректор Національної юридичної академії України Тацій В.Я. та ОСОБА_4 уклали контракт, згідно з яким останню прийнято на посаду асистента кафедри історії держави і права України строком до 05 жовтня 1997 року (а. с. 37).

24 квітня 1998 року ректор Національної юридичної академії України Тацій В.Я. та ОСОБА_4 уклали контракт, яким продовжили на його на умовах виконання позивачкою покладених на неї обов'язків асистента кафедри Історії держави і права України строком до 30 червня 2001 року (а. с. 7).

Контрактом від 01 липня 2001 року ректор Національної юридичної академії України Тацій В.Я. та ОСОБА_4 продовжили виконання позивачкою покладених на неї обов'язків асистента кафедри історії держави і права України строком до 30 червня 2002 року (а. с. 8).

Наказом ректора Національної юридичної академії України ім. Ярослава Мудрого Сташиса В.В. від 26 червня 2002 року № 106-к позивачку з 29 червня 2002 року звільнено з посади асистента кафедри історії держави і права України на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії контракту (а. с. 11). Відповідний запис внесено до трудової книжки позивачки (а. с. 13).

19 травня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до ректора Національної юридичної академії України ім. Ярослава Мудрого із заявою, у якій зазначала, що з наказом про звільнення вона не ознайомлена, трудову книжку не отримала, розрахунок з нею відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України не проведений. Оскільки у зв'язку з сімейними обставинами не мала можливості вирішити питання щодо порушення її прав, просила видати їй наказ про звільнення та трудову книжку (а. с. 9).

Листом від 21 травня 2015 року № П-287 позивачці надіслано копію наказу про звільнення від 26 червня 2002 року № 106-к та повідомлено, що її трудову книжку передано на зберігання до архіву університету (а. с. 10).

Трудову книжку ОСОБА_4 отримала 21 травня 2015 року, про свідчить запис у книзі реєстрації виданих трудових книжок, документів про освіту, дублікатів дипломів і додатків до них (а. с. 49, зворот).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір − це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем. Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін.

Згідно зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій, що підписуючи контракт у жовтні 1996 року, у квітні 1998 року та у липні 2001 року позивачка знала, що контракт є особливою формою трудового договору, який укладається на певний термін і закінчується після спливу такого терміну. Контракт був підписаний позивачкою, що свідчить про те, що з умовами контракту вона погодилася.

Доводам позивачки про те, що після звільнення відповідачем проводилися виплати у 2005 році, у квітні, грудні 2006 року та у 2008 році допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, надбавки за вислугу років судами надана належна оцінка та зазначено, що позивачці як науково-педагогічному працівнику здійснювались виплати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з виплат, передбачених статтею 57 Закону України «Про освіту», що не свідчить про продовження дії контракту.

Суди обґрунтовано відмовили у позові, оскільки звільнення ОСОБА_4 за п. 2 ст. 36 КЗпП України було законним і обґрунтованим, так як підставами звільнення стало закінчення строку дії контракту. При звільненні з позивачкою було проведено розрахунок у повному обсязі.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Іваненко Ю.Г., Мартинюк В.І.