У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Гвоздика П.О., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Громадської правозахисної організації «Надія» в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про витребування квартири, визнання права власності, визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Громадська правозахисна організація «Надія» (далі - ГПО «Надія») в інтересах ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 10 липня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу належної ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1. Вказувала, що намірів відчужувати квартиру позивачка не мала, договір укладений, коли ОСОБА_4 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, квартира вибула з володіння ОСОБА_4 проти її волі, тому просила витребувати спірну квартиру з володіння ОСОБА_5, визнати право власності на квартиру за ОСОБА_4, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 липня 2001 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 10 липня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу державної нотаріальної контори ОСОБА_7, згідно з яким ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, що належала останній на підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (а. с. 7).

У подальшому спірна квартира була продана іншим особам, що підтверджується договором купівлі-продажу від 19 грудня 2001 року, укладеним між ОСОБА_6 і ОСОБА_9, договором купівлі-продажу від 19 лютого 2002 року, укладеним між ОСОБА_9 і ОСОБА_10, договором купівлі-продажу від 13 серпня 2002 року, укладеним між ОСОБА_10 і ОСОБА_5

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року, відмовлено у повному обсязі у задоволенні позову ГПО «Надія», яка виступала в інтересах ОСОБА_4, до ОСОБА_6, ОСОБА_11, за участю третіх осіб: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, приватного нотаріуса ОСОБА_7, приватного нотаріуса ОСОБА_12, нотаріусів Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 та ОСОБА_14, про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, визнання наступних договорів купівлі-продажу нікчемними, повернення сторін до первісного стану, визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4, стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 215 260 грн майнової шкоди та 100 тис. грн моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення правочину із застосуванням обману, стягнення з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_6 суму отриманого займу у розмірі 42 тис. грн. (а. с. 36−46).

Вказаними рішеннями встановлено, що позивачем не доведено укладення договору купівлі-продажу під впливом обману.

Зазначені обставини в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України є преюдиційними.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що договір купівлі-продажу, який був укладений між нею і ОСОБА_6 10 липня 2001 року, вчинений під впливом обману, оскільки оформлюючи та підписуючи документи, позивачка вважала, що укладає договір позики, а також у стані, коли ОСОБА_4 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 55 ЦК Української РСР угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

Із висновку № 8207 експертного психологічного дослідження від 11 березня 2015 року, складеного Незалежним інститутом судових експертиз, ОСОБА_4 у період укладення правочину 10 липня 2001 року виявила такі психологічні властивості як підвищена довірливість, навіюваність, конформність щодо емоційно-значущої особи, з домінуванням мотивації професійного та особистого влаштування, що обумовлювало підвищену керованість ОСОБА_4 стосовно зовнішніх впливів. У характері досліджуваної ситуації укладення договору купівлі-продажу квартири одночасно з договором найму житлового приміщення спостерігаються ознаки проблемного (помилкового) волевиявлення у конформної особистості, що проявилося у недостатньому прогнозуванні ОСОБА_4 правових наслідків своїх дій та могло бути обумовлено зовнішнім впливом на її поведінку (а. с. 47−55).

Згідно з висновком експерта від 25 лютого 2014 року № 5/н особистісна значущість, емоційний стан та здатність ОСОБА_4 у повній мірі вільно та свідомо приймати рішення в момент укладення договору характеризувались ймовірним обманом з боку ОСОБА_15, що не є психологічними ознаками та складовими категоріями таких психологічних явищ як психологічний стан в момент укладення угоди, здатність або нездатність особи усвідомлювати значення дій тощо (а. с. 27−34).

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, правова позиція, висловлена яким є обов'язковою для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Колегія суддів погоджується з висновками судів, що проведеними у справі експертизами не зроблено висновку про абсолютну неспроможність позивачки у момент підписання договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного у такому стані договору недійсним з підстав, передбачених у статті 55 ЦК Української РСР.

Суди обґрунтовано відмовили у позові. Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Гвоздик П.О., ІваненкоЮ.Г.