Справа № 645/168/16-ц
Провадження № 2/645/796/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2016 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді - Ульяніч І.В..

за участю секретаря - Тереховської І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення на користь позивача інфляційних витрат та збитків згідно Закону України «Про захист прав споживача», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення на користь позивача інфляційних витрат та збитків згідно Закону України «Про захист прав споживача».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07 червня 2014 року було укладено договір на виготовлення, передачу у власність та монтаж балкона. Згідно договору позивач виплатила відповідачу ОСОБА_2 13 380 грн. Перед підписанням договору ФОП ОСОБА_2 розяснив, що за цю суму буде зроблено: виготовлення і монтаж конструкції і все «під ключ». Проте згодом виявилося, що за монтаж конструкції відповідач вимагає ще 13 000 грн., що не було відомо перед укладенням договору, тобто виникла помилка щодо прав та обовязків сторін. Також позивач зазначає, що монтаж конструкції має для неї істотне значення, і якби вона знала, що за монтаж необхідно доплатити 13 000 грн., позивач не підписувала б такий правочин. Цей правочин був здійснений під впливом обману. Добровільно відмовитися від договору та повернути кошти ОСОБА_3 відмовився. Рішенням суду із відповідача була стягнута сума 13380 грн., але вказану сума відповідач не повертав більше року, за час користування грошима відповідачем була інфляція у розмірі 47,8%, тому позивач просила стягнути із відповідача на підставі ст. 625 ЦК України сума інфляції та 3% річних, а також збитки у подвійному розмірі 13380 грн..

Позивач у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити,при цьому пояснила, що відповідач її обманув, не встановлював балкон майже рік та не повертав гроші, у звязку із чим вона звернулась до суду. Рішенням суду від 28.05.2015 року з відповідача було стягнуто 13380 грн., ці гроші відповідач повернув їй в липні 2015 року. На підставі ст.. 230 ЦК України просила стягнути із відповідача збитки в подвійному розмірі та згідно ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційні витрати.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову або заяви про розгляд справи без його участі не надав. В звязку з чим суд розцінює причини неявки відповідача в судові засідання без поважних причин, що у відповідність до положень ч.2 ст. 169 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ч.3 ст.169, ст. 224 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

У ході судового розгляду встановлено, що 07 червня 2014 року позивачем було укладено договір № FJ -323L на виготовлення, передачу у власність конструкції і монтаж балкона, згідно договору позивач виплатила відповідачу ОСОБА_2 10710 гривень, а потім доплатила при передачі конструкції у власність 21.06.2014 року 2670 гривень, всього 13380 гривен. (а.с.3,7)

Однак, як зазначає позивач у своїх поясненнях, їй стало відомо після укладення договору, що за монтаж конструкції їй доведеться ще додатково заплатити 13000 грн., що не було відомо перед укладенням договору.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Постановою № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» пунктом 19 дані роз'яснення, які мають відношення до цього спору, зокрема, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Як встановлено у ході судового розгляду, монтаж конструкцій має для позивача істотне значення і якби вона знала, що за монтаж необхідно доплатити 13000 вона би не вчинила б такий правочин.

Як вбачається заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.05.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та його скасування задоволено частково. Визнано недійсним договір № FJ -323L від 07.06.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 та скасовано його. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13380 гривень (тринадцять тисяч триста вісімдесят гривень) у якості відшкодування шкоди за невиконання договору, а також 500 гривень (пятсот гривень) у якості відшкодування заподіяної шкоди.

Під час розгляду справи суд прийшов до висновку про необхідність визнання договору недійсним на підставі ст.. 229 ЦК України, а саме, у звязку із тим, що виникла помилка щодо прав та обовязків сторін. Саме на ці підстави в позовній заяві і посилалась позивач, що також вбачається із рішення суду.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В судовому засіданні позивач зазначила, що відповідач її обманув, посилалась на ст.. 230 ЦК України, згідно якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач отримала від відповідача кошти стягнуті за рішенням суду від 28.05.2015 року, в розмірі 13380 грн. в липні 2015 року. При розгляді даної справи позивач просила стягнути з відповідача ще суму 13380 грн., як подвійний розмір за вчинений щодо неї обману. Але враховуючи, що позивачем не було надано доказів укладення договору між сторонами під впливом обману, а рішенням суду встановлено, що підставою для визнання договору недійсним є норма ст.. 229 ЦК України, тобто помилка щодо обставин, які мають суттєве значення, прав та обов»язків сторін, то у задоволені стягненні суми збитків у подвійному розмірі позивачу необхідно відмовити.

Згідно ст.. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобовязання», тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно укладеного договору між сторонами вбачається, що предметом даного договору є зобовязання організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця. Тобто грошового зобовязання зі сторони виконавця відповідача не було. А зазначеним договором пердбачена інша відповідальність відповідача, а саме у випадку невиконання умов договору він зобов"язується сплатити неустойку в розмірі 0,1% від вартості замовлення за кожен день прострочки виконання зобов"язання, але позивач щодо стягнення даної неустойки вимог не заявляла.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Даючи правову оцінку наданим доказам в обґрунтування вимог позивача, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,11, 212-215, 224-229 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення на користь позивача інфляційних витрат та збитків згідно Закону України «Про захист прав споживача» відмовити.

Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І. В. Ульяніч