Категорія 27Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Нікушина В.П., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на її користь борг за договором позики від 03 грудня 2012 року в сумі 3 600 доларів США, що еквівалентно 28 774, 80 грн., проценти за користування позикою в сумі 1 778, 11 грн. та три проценти річних за прострочення повернення позики в сумі 243, 60 грн.; стягнуто з ОСОБА_3 на її користь борг за договором позики від 03 січня 2013 року в сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно 79 930 грн., проценти за користування позикою в сумі 440 доларів США, що еквівалентно 3 516, 92 грн. та три проценти річних за прострочення повернення позики в сумі 656, 95 грн., а також судові витрати по справі.

09 вересня 2015 року відповідач сплатив суму боргу, згідно з офіційним курсом валют Національного банку України станом на 11 грудня 2013 року.

Посилаючись на те, що на час виконання зобов'язання курс долара змінився, ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь 205 999, 20 грн. боргу, а також 3% річних у сумі 1 635, 87 грн. та 4 544, 1 грн. відповідно.

До початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, позивач змінивши підстави позову та збільшивши позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь 243 399, 20 грн. завданих збитків, а також судові витрати по справі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на її користь 243 399, 20 грн. завданих збитків, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні позивач підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила її відхилити.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2013 року спір між сторонами вирішений, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача курсової різниці на момент ухвалення рішення та на даний час.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений частиною другою статті 16 ЦК України. До таких способів віднесено: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) моральної (немайнової шкоди); 10) визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльність органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом установлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2013 року з стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 03 грудня 2012 року в сумі 3 600 доларів США, що на час постановлення рішення було еквівалентно 28 774, 80 грн., проценти за користування позикою в сумі 1 778, 11 грн. та три проценти річних за прострочення повернення позики в сумі 243, 60 грн. Цим же рішенням було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 03 січня 2013 року в сумі 10 000 доларів США, що на час постановлення рішення було еквівалентно 79 930 грн., проценти за користування позикою в сумі 440 доларів США, що еквівалентно 3 516, 92 грн. та три проценти річних за прострочення повернення позики в сумі 656, 95 грн., а також судові витрати по справі.

09 вересня 2015 року відповідач сплатив суму боргу, згідно з офіційним курсом валют Національного банку України станом на 11 грудня 2013 року. Ця обставина сторонами визнається та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Змінюючи підстави позову та збільшуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що їй були завдані збитки, які полягають у тому, що відповідач не повернув майно (грошові кошти в іноземній валюті) у визначений термін та до цього часу. З огляду на те, що офіційний курс долара збільшився, то стягнення збитків є способом захисту майнового права та інтересу позивача, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що при вирішенні спору по боргових зобов'язаннях між сторонами, судовим рішенням було стягнуто з відповідача на користь позивача 3 600 доларів США, що на час постановлення рішення було еквівалентно 28 774, 80 грн. та 10 000 доларів США, що на час постановлення рішення було еквівалентно 79 930 грн.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або змусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави.

Згідно із ч. 1 ст. 36 цього Закону Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його.

Отже, офіційний курс гривні до іноземних валют в різний період часу є різним, курсова різниця, яку просить стягнути позивач не може по своїй суті бути спричиненою їй шкодою. У статті 22 ЦК України законодавець визначає поняття шкоди та порядок її відшкодування.

На правовідносини, що виникли між сторонами, поширюється законодавство, яке регулює повернення коштів по договору позики та стягнення коштів за невиконання зобов'язання.

Такий спір між сторонами був вирішений судом 11 грудня 2013 року. Відтак обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог щодо стягнення різниці у курсі валют в сумі 243 399, 20 грн.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов є безпідставним, а тому не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки за загальним принципом цивільного права, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22, стаття 611, частина перша статті 623 ЦК). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Згідно з частиною другою статті 623 ЦК розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Як уже зазначалось, спір між сторонами був вирішений судовим рішенням від 11 грудня 2013 року. Рішення відповідачем виконано.

Ураховуючи викладене, повного складу цивільного правопорушення у діях ОСОБА_3 немає, так як Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його, а відтак відсутні підстави для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків.

Отже, доводи ОСОБА_2 про те, що відповідач, який порушив зобов'язання, має відшкодувати їй завдані цим збитки є безпідставними.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.П. Нікушин

/підпис/ В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом: