У х в а л а

іменем україни

11 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Леванчука А.О.,Парінової І.К.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району на рішення Зарічненського районний суд Рівненської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району, обґрунтовуючи вимоги тим, що 02 березня 2001 року він працював у відповідача на різних посадах. 05 серпня 2014 року його було попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України. У період з 08 вересня 2014 року по 09 лютого 2015 року він не працював у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності. Проте, 06 жовтня 2014 року відповідачем було прийнято наказ № 98 та внесено запис № 22 до його трудової книжки про звільнення його з роботи у перший день настання працездатності. 10 лютого 2015 року його не було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України, натомість наказом відповідача від 20 лютого 2015 року № 7 він звільнений з роботи з 10 лютого 2015 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Зазначений наказ про звільнення з роботи позивач вважав незаконним у зв'язку з тим, що його відсутність на робочому місці без поважних причин не є підставою для його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, яка передбачає відсутність працівника на роботі. Крім того, його посада була виключена із штатного розпису відповідача на 2015 рік, тому 10 лютого 2015 року керівник територіального центру ОСОБА_5, фактично не допустив його до роботи. Вказував, що його прогул є вимушеним у зв'язку із незабезпеченням його роботою, відсутністю його посади у штатному розписі та коштів, закладених на оплату його праці. З наказом про звільнення з роботи він був ознайомлений лише 20 березня 2015 року. Посилаючись на положення ст. 235, 240-1 КЗпП України, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 20 лютого 2015 року № 7 про звільнення його з роботи, поновити його на посаді завідуючого господарства з 10 лютого 2015 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 лютого 2015 року по день прийняття рішення про його поновлення на роботі в розмірі 3 000 грн.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року позов задоволено. Визнано незаконним наказ територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району від 20 лютого 2015 року № 7 про звільнення ОСОБА_4 Поновлено ОСОБА_4 на посаді завідувача господарством територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району з 10 лютого 2015 року. Стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 березня по 26 травня 2015 року в розмірі 3 411 грн 20 коп. з відрахування сум податків та обов'язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2015 року рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року скасовано, в позові відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 17 грудня 2015 року рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та не правильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до ч. 1 ст. 233, ч. 4 ст. 241-1 КЗпП України позивачем не пропущено місячний строк звернення до суду, який розпочався з 20 березня 2015 року, тобто з дня отримання трудової книжки, а внаслідок тимчасової непрацездатності ОСОБА_4 надана йому щорічна відпустка в період з 26 серпня по 01 жовтня 2014 року переривалася і у відповідності до положень ст. 80 КЗпП України була позивачу продовжена на 24 дні, у зв'язку з чим невихід на роботу 10 лютого 2015року не може вважатися прогулом без поважних причин.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району відхилити.

Рішення Зарічненського районний суд Рівненської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

А.О.Леванчук

І.К.Парінова