Номер провадження: 22-ц/785/3255/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «Про стягнення боргу за розписками», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

19.10.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, по якому просив стягнути з відповідача за договором позики від 10.11.2013 року суму боргу 4000 дол. США, що еквівалентна 85 056 грн. і 3 % річних від простроченої суми боргу 2621,60 грн.; за договором позики від 01.03.2014 року суму боргу 4870 дол. США, що еквівалентна 103 555,70 грн. і 3 % річних від простроченої суми боргу 3191,80 грн., судові витрати у розмірі 1944,25 грн. та витрати за юридичну допомогу у розмірі 500 грн.

На обгрунтування вимог, позивач посилався на те, що 10.11.2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого він надав відповідачу грошові кошти в сумі 4000 дол. США з умовою їх повернення до 10.09.2014 року, також 01.03.2014 року надав відповідачу ще 4870 дол. США з умовою повернення до 01.09.2014 року. Вказане підтверджується розписками написаним власноруч відповідачем. Разом з тим, після спливу вказаних строків, позичальник жодної суми позики йому не повернув.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що грошові кошти у позивача ОСОБА_2 він не позичав і не отримував. Так, ОСОБА_3 вказав, що він знайомий з ОСОБА_2 протягом тривалого часу, що вказані розписки писав власноруч, однак категорично заперечував щодо отримання коштів у борг. Тобто, ніяких договорів позики не укладав, а розписка від 10.11.2013 року на суму 4000 дол. США була написана у якості застави за КАМАЗ, який останній передав йому для продажу. Також, зазначив, що ніяких документів на КАМАЗ та номерних знаків йому позивач не залишив. Після передачі КАМАЗУ, через три дні до його гаражів приїхали невідомі особи, які забрали вказаний КАМАЗ. ОСОБА_3 одразу зателефонував позивачу та повідомив про вищевказане. Проте ОСОБА_2 на повідомлення не відреагував, а вказав, що у нього є розписка і він повинен йому гроші. Щодо написання розписки від 01.03.2014 року відповідач вказав, що у грудні 2013 року позивач шляхом погроз життю та здоровю йому та його сімї він змушений був написати другу розписку на суму 4870 дол. США в рахунок погашення відсотків за КАМАЗ. Окрім цього, відповідач пояснив, що ОСОБА_2 йому неодноразово дзвонив та вимагав кошти, намагався заставити написати третю розписку, проте останній відмовився від написання такої розписки. Після того, як відповідач дізнався про те, що позивач подав до суду, він звернувся до правоохоронних органів щодо вимагання з нього грошей.

Позивач та представник позивача категорично не погодились із запереченнями відповідача та зазначили, що у ОСОБА_2Д ніколи не було автомобіля марки КАМАЗ та він дійсно передавав гроші за вказаними розписками у борг. Вказані заперечення відповідача є надуманими та безпідставними.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 25.02.2016 року позов ОСОБА_2 залишений без задоволення.

09.03.2016 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що в розписках, які видані відповідачем, відсутні істотні умови договору позики, а саме зазначення, що кошти отримані у борг.

З таким судженням районного суду колегія суддів не погоджується, виходячи із таких міркувань.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково.

Судом встановлені наступні фактичні обставини у справі.

Встановлено, що 10.11.2013 року ОСОБА_3 власноруч написав розписку, зі змісту якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4000 доларів та зобовязався повернути їх в строк до 10.09.2014 року ( а.с. 55 ).

1 березня 2014 року ОСОБА_3 власноруч склав розписку про те, що він отримав від ОСОБА_2 4870 доларів, які зобовязався повернути 1 вересня 2014 року ( а.с.56 ).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, у відповідача виник обов'язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Наведені обґрунтування стосовно того, що борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписка, яка посвідчує і передання йому визначеної грошової суми, викладені у Постанову Верховного Суду України по справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи недоведеність позивачем укладання договору позики, послався також на правову позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, однак районний суд при цьому не врахував, що конкретні фактичні обставини справи за позовом ОСОБА_2 не є однаковими чи тотожними обставинам справи, яка переглядалась Верховним судом України.

Колегія суддів вважає, що тексти розписок, складених ОСОБА_3, дійсно містять інформацію про отримання ним грошових коштів від ОСОБА_2 та його обовязок повернути грошові кошти у чітко визначені строки.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач стверджував, що кошти у розмірі 4000 доларів не отримав, а розписка написана як гарантія за КАМАЗ, переданий позивачем для продажу. Кошти у розмірі 4870 доларів, також, не отримував, а розписку написав внаслідок погроз з боку позивача на його адресу та на адресу членів його сімї.

Наведені заперечення відповідача колегія суддів вважає непереконливими та належним чином недоведеними. Стосовно зазначених неправомірних дій позивача, на які відповідач посилався у суді першої інстанції, ОСОБА_3 звернувся із відповідною заявою про вчинення злочину, не за місцем їх вчинення у Березівському районі Одеської області, а до Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області та тільки 13 лютого 2016 року.

Предметом договору позики у справі, яка переглядається апеляційним судом, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Отже, іноземна валюта може бути предметом договору позики.

Позивачем був наданий до суду першої інстанції розрахунок суми боргу у національній валюті гривні згідно довідки «Держощадбанк» України офіційний курс НБУ станом на 7 жовтня 2015 року становить за 100 доларів США - 2126,4049 грн.

Відповідно вказаного курсу долара США до національної валюти борг відповідача складає 188611,70 грн. ( 8870 доларів США х 2126,4049).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Три проценти річних від прострочених сум позики складають: від суми боргу 4000 доларів США, або 86056 грн. станом на 10.0.2015 року 2621,60 грн. ( 86056 грн. : 100% х 3% : 365 днів х 375 прострочених днів); від суми боргу 4870 доларів США або 103555,70 грн. станом на 10.10.2015 року 3191,80 грн. ( 103555,70 грн. : 100% х 3% : 365 днів х 375 прострочених днів).

Отже, загальна сума стягнення складає: за договором позики 188611,70 грн., 3% річних - 4083,25 грн., а всього 194423,70 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення витрат, повязаних з наданням юридичної допомоги, колегія суддів вважає недоведеними належним чином, оскільки позивачем не надано суду доказів сплати коштів за надання правової допомоги та їх зарахування на особистий рахунок адвоката або адвокатського обєднання. Тому, в цій частині позову слід відмовити.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів вважає, що позивні вимоги ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики доведеними та належним чином підтвердженими, а заперечення відповідача є такими, що спростовуються матеріалами справи.

Приймаючи до уваги вищенаведене, рішення суду першої інстанції слід скасувати з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_2) заборгованість за договорами позики в загальному розмірі 188611,70 грн., що еквівалентна 8870 доларів США та 3% річних 5812 грн., а всього стягнути 194423,70 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_2) у відшкодування витрат за сплату судового збору - 4083,25 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

20.04.2016 року м. Одеса