Ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності, третя особа - Головне управління юстиції м. Києва; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності, третя особа - Головне управління юстиції м. Києва, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду

м. Києва від 11 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від

15 вересня 2015 року,

встановила:

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 14 лютого 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали у квартирі АДРЕСА_1.

З 14 лютого 2007 року ОСОБА_6 була непрацездатною. 23 грудня

2003 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно заповіла ОСОБА_3 11 січня 2011 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно заповів

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6

Вважала, що ОСОБА_6 успадкувала після смерті свого чоловіка обов'язкову частку у розмірі половини частки, яка б належала їй при спадкуванні за законом.

Ураховуючи викладене та те, що вона є спадкоємцем всього належного ОСОБА_6 майна, в тому числі і на частину квартири АДРЕСА_1, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеної квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6

Не погодившись з позовом, ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5, а саме Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею

71,40 кв. м.

Позов мотивувала тим, що ОСОБА_5 проживав сам, так як ОСОБА_6 його покинула, а спірна квартира була особистою власністю ОСОБА_5, який при житті склав заповіт, яким усе своє майно заповів їй.

Оскільки ОСОБА_3 не визнає та оспорює її право на спадщину, чим створює перешкоди в оформленні спадщини, вона звернулася суду за захистом порушеного права.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

15 вересня 2015 року, відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5, а саме на Ѕ частину квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 71,40 кв. м. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову та задовольняючи позов ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_6 при житті в установленому законом порядку не прийняла спадщину (обов'язкову долю) після смерті ОСОБА_5, а відтак спадкоємець за заповітом ОСОБА_6 - ОСОБА_3 не має права на спадкове майно - Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. При цьому, ОСОБА_4 має право на цю частину майна, як спадкоємець ОСОБА_5

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що з 14 лютого 2007 року ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі.

23 грудня 2003 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно вона заповіла ОСОБА_3

11 січня 2011 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно він заповів ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності.

19 жовтня 2011 року ОСОБА_4 звернулася до 22 нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, який мешкав у квартирі АДРЕСА_1.

4 січня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6

Згідно з нормою ст. 1216 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав i обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять yсі права i обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218,1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Проте при вирішення даного спору поза увагою суду залишилося те, що склад спадщини визначається на час її відкриття, тому обов'язковому з'ясуванню підлягає питання про те, яке майно належало ОСОБА_5 на момент його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1, та яке увійшло у склад спадкової маси.

Вирішуючи спір, суд узяв до уваги рішенням апеляційного суду

м. Києва від 7 листопада 2013 року, яким установлено, що спірна квартира була придбана ОСОБА_5 під час шлюбу з ОСОБА_6, але за кошти, які особисто належали ОСОБА_5, а тому належала йому на праві особистої власності та визнано право власності за ОСОБА_4 на

Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 Даним рішенням

При цьому, вказаним судовим рішенням також установлено, що інших спадкоємців за законом після померлого ОСОБА_8 ніж дружина ОСОБА_6 не було та на час його смерті вона була непрацездатною, відповідно мала право на половину від частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом, тобто остання мала право на обов'язкову частку.

Беручи до уваги наведене рішення суду, поза увагою суду залишилося те, що дане судове рішення ухвалено 7 листопада 2013 року, тобто значно пізніше моменту відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1, на день смерті

ОСОБА_5, ОСОБА_6 знаходилась за адресою: АДРЕСА_2. Частина даної квартири належала на праві власності і покійній ОСОБА_6, яку вона приватизувала. Тобто остання проживала у своїй власності, яка в подальшому перейшла у власність ОСОБА_3, як спадкоємцю за заповітом.

При цьому суд не в повній мірі встановив фактичні обставини справи, не дав належної оцінки (ст. 212 ЦПК України) доводам

ОСОБА_3, що ОСОБА_6, 1932 року народження, була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 разом із своїм чоловіком ОСОБА_5, а її перебування за іншою адресою викликане необхідною мірою, у зв'язку з необхідністю у догляді, пов'язаним зі станом здоров'я.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору судом неповно встановлено фактичні обставини справи, не дано юридичної оцінки наданими сторонами доказам, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого

2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська