УХВАЛА

іменем україни

1 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області КачанВікторія Олександрівна, орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, про визнання договорів дарування недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить 4/5 частини квартири АДРЕСА_1. Зазначала, що 6 листопада 2000 року зазначену квартиру було передано у власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» її батьку - ОСОБА_8 та членам його сім'ї до складу якої входила вона, її діти: ОСОБА_9, ОСОБА_4, а також мати - ОСОБА_10 Після смерті батьків та сина - ОСОБА_9 вона отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірної квартири. У подальшому їй стало відомо про те, що 29 грудня 2014 року ОСОБА_4 уклав зі своєю дружиною - ОСОБА_5 договір дарування належної йому 1/5 частини вказаної квартири, яка, у свою чергу, 17 березня 2015 року подарувала зазначену частину квартири своїй неповнолітній дочці - ОСОБА_6 Вважала, що спірне житло було передано їм у спільну сумісну власність, і на її думку, за правилами ст. 369 ЦК України ОСОБА_4 повинен був отримати її згоду на дарування частини цієї квартири.

Зазначаючи про те, що такої згоди вона ОСОБА_4 не надавала, позивачка просила визнати недійсними договір дарування 1/5 частини спірної квартири, укладений 29 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також договір дарування, укладений 17 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року, у задоволенні позову

ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на момент вчинення спірних правочинів спірна квартира перебувала у власності ОСОБА_3 та її сина на праві спільної часткової власності, що, в свою чергу, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 369 ЦК України.

ОСОБА_4, маючи у власності 1/5 частини квартири, скористався наданим йому ст. 361 ЦК України правом самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Такі висновки судів є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані.

Судами встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 26 грудня 2014 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та членам сім'ї: ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_4

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 3 січня 2008 року, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 та членам сім'ї ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності по 1/5 частки кожному.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 березня

2008 року ОСОБА_3 успадкувала після смерті батька - ОСОБА_8 спадкове майно, що складається з 1/5 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала право власності на дану частку.

Після смерті матері ОСОБА_3 - ОСОБА_10, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 серпня 2014 року, позивач успадкувала спадкове майно, що складається з 1/5 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала право власності на дану частку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син ОСОБА_3 - ОСОБА_9

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 серпня 2014 року ОСОБА_3 успадкувала спадкове майно, що складається з 1/5 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала право власності.

29 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування 1/5 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1, згідно з яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 1/5 ідеальну частку квартири, яка належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 6 листопада

2000 року, дублікат видано 26 грудня 2014 року.

17 березня 2015 року на підставі договору дарування 1/5 ідеальної частини квартири. ОСОБА_5 подарувала дану частку своїй дочці - ОСОБА_6

Відповідно до листа КП «Новоград-Волинське МБТІ» від 15 липня

2015 року, вперше право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано Новоград-Волинським МБТІ в реєстровій книзі № 25 за реєстровим номером 41/88 на підставі «Свідоцтва-163 про право власності на житло» від 6 листопада 2000 року, за ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_9 та

ОСОБА_4 по 1/5 частині.

Згідно ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого майна має право розпорядитися квартирою на свій власний розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Оскільки зазначеним законом не визначено умов, за яких один із членів сім'ї буде мати більшу або меншу частку в приватизованому житлі, то частка кожного є рівною. Це вбачається зі змісту Закону.

Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. ст. 57-59, 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що співвласник спільної часткової власності мав право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Під час розгляду справи судами не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків судів не спростовують, тому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик