АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/764/16 Головуючий 1 інст. Глібко О.В.
Справа № 644/2270/15-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного банку комерційний банк «Приват Банк» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

12.03.2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі по тексту ПАТ КБ «Приват Банк») звернулось до суду з позовом та просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.12.2011 року на загальну суму 13 754 грн. 62 коп. та судові витрати.

В обґрунтування позовної заяви позивач вказував, що 10.12.2011 року ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приват Банк» уклали кредитний договір № б/н, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив при укладенні договору, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, підтвердивши цю обставину своїм підписом у заяві.

Взяті на себе зобовязання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором.

Відповідач, в свою чергу, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором станом на 31.01.2015 року утворилась заборгованість - 13754,62 грн., яка складається з:

- 4853,48 грн. - заборгованість за кредитом;

- 6251,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 1518,15 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

- штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн.; штраф (фіксована частина). - 631,17 грн.; - штраф (процентна складова).

29.01.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою в якій просив визнати недійсними положення пунктів 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4, 2.1.1.12.9, 2.1.1.3.5, 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг», затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, а також визнати недійсним договір № б/н від 10.12.2011 року

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 посилався на те, що він жодного кредитного договору не укладав з ПАТ КБ «Приват Банк», що це підтверджується відсутністю у позивача такого оформленого договору. Вказував, що жодного підписаного ним договору з ПАТ КБ «Приватбанк», в якому зазначалися би розмір та умови кредитування, не існує. До позовної заяви ПАТ КБ «Приват Банк» додав копію «Анкети - заявления о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в Приватбанке», на який посилається в підтвердження укладання кредитного договору, але матеріали цивільної справи не містять документ, що підтверджує повноваження особи, яка з боку позивача підписала ці документи. Більш того, згідно до зазначеної анкети, підпис особи з боку позивача має місце не як підтвердження укладання кредитного договору з боку ПАТ КБ «Приват Банк», а лише підтверджує те, що працівником позивача перевірені відомості відносно відповідача, а саме: «Правильность и достоверность ведомостей мною проверены, идентификация клиента проведена согласно Порядку идентификации клиентов при открытии счетов и выпуске платежных карт». Вище зазначений рядок Анкети підтверджує й той факт, що відповідач мав на меті не отримання кредиту, а відкриття банківського рахунку. Також вказує, що він не був ознайомлений з «Условиями и Правилами предоставления банковских услуг в ПриватБанке», витяг яких доданий до позовної заяви. Крім цього, нарахована заборгованість за пенею та комісією, штрафи нараховувались виходячи з неіснуючого договору № б/н від 10.12.2011 року, станом на 31.01.2015 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» задоволені.

Суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, яка складається з: 4853,48 грн. - заборгованість за кредитом; 6251,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1518,15 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 631,17 грн. - штраф (процентна складова), а всього у розмірі 13754 гривні 62 коп. та вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк» та задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

Обґрунтовуючи скаргу апелянт зазначає, що судом першої інстанції не встановлено та не доведено наявність укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 10.12.2011 року, що спірний договір, усупереч вимог ст. 1054 ЦК України, не містить зазначення розміру та умов кредитування. Крім того, ПАТ КБ «Приват Банк» не надало відомостей про повноваження ОСОБА_4 на укладання договорів зі сторони банку.

Також, судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам зустрічної позовної заяви про несправедливі умови договору.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити, посилаючись на викладені в апеляційній скарзі доводи, а представник ПАТ КБ «Приват Банк» - ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнала і просив відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що у відповідності до змісту Анкети-заяви від 10.12.2011 року ОСОБА_3 отримав у банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета-Заява разом з Памяткою клієнта, Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому в письмовому вигляді, складає між ним та банком кредитний договір. (а.с. 7-33). Також, Правила надання банківських послуг викладені на сайті банку та ОСОБА_3 погодився ознайомлюватись зі змінами на офіційному сайті банку.

При укладанні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості .

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. 627 ЦК України обрав для себе фінансову установу, яка надавала відповідні фінансові послуги, і уклав договір на запропонованих вказаним банком умовах. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на анкеті-заяві.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує і визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту і угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому, відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. У разі коли після укладення угоди набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють договірні відносини, ніж ті, що діяли в момент укладення угоди, сторони вправі керуватися умовами договору, а не цим нормативним актом, якщо останній не має зворотної сили.

Згідно п.п. 7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України у п. п. 7, 8 Постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, доводи зустрічної позовної заяви та апелянта про те, що кредитний договір не був укладений між сторонами у письмовій формі, апеляційний суд відхиляє, оскільки волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку відповідача - на отримання кредиту, а з боку позивача - на повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору б/н від 10.12.2011 року, визнання нарахованої заборгованості протиправною та визнання недійсними положення пунктів Умов та Правил надання банківських послуг, ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів, що під час укладення оспорюваного договору банк не ознайомив його з вимогами щодо укладення кредитних договорів, зокрема, з тим, що укладення договору у вигляді, як він стверджує, заяви, суперечить законодавству, що банк не надав йому детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, що він був позбавлений можливості детально ознайомитись з умовами кредитування, а в кредитному договорі нечітко викладена необхідна для його укладення інформація.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони договору досягнули згоди щодо всіх істотних умов, що ОСОБА_3 повідомлено всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», свідченням чого є його підписи в Анкеті-заяві від 10.12.2011 року.

Уклавши угоду сторони приступили до її виконання. Зокрема, банк надав кошти, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а ОСОБА_3 на протязі трьох років частково виконував свої зобовязання за договором, сплачуючи кошти на погашення заборгованості, будь-яких спорів щодо умов виконання договору між сторонами не виникало.

Посилання апелянта на несправедливість умов кредитного договору, який передбачає дискримінаційні стосовно споживача умови та правила зміни відсоткової ставки, не можуть бути підставою для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності позовних вимог і колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Сторони договору погодили між собою відповідальність, яка настає при невиконання ними умов договору. Зазначене спростовує доводи апелянта про не відповідність спірному договору Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у кредитному договорі б/н від 10.12.2011 року передбачені істотні умови, визначені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, умова договору про нарахування відсоткової ставки передбачена п.2.1.1.12.6 «Умов та правил надання банківських послуг», згідно з яким проценти за користування кредитом банк нараховує в розмірі, встановленому Тарифами Банку, що викладені на відповідному банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно п. 2.1.1.5.6. Умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов'язань за договором, позичальник зобов'язаний на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), повинен оплатити винагороду банку.

Відповідно п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісії.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором б/н від 10.12.2011 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приват Банк», станом на 31.01.2015 року у відповідача утворилась заборгованість у сумі 13754,62 грн., яка складається з: 4853,48 грн. - заборгованість за кредитом; 6251,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1518,15 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн.; штраф (фіксована частина). - 631,17 грн.; - штраф (процентна складова).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Виходячи зі змісту ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст. 1050 та ч.2 ст. 1054 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів.

Встановлюючи обставини у справі, та задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» і відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції взяв до уваги наявні в матеріалах справи розрахунки та довідку ПАТ КБ «Приват Банк» про розмір заборгованості станом на 31.01.2015 року, довідки про рух коштів. Будь-яких доказів на підтвердження доводів про неправильність розрахунку заборгованості, що зменшують розмір позовних вимог, відповідач не надав ні суду першої інстанції, а ні в апеляційному суді.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 в судовому засіданні посилались на те, що ОСОБА_3, підписуючи анкету-заяву б/н від 10.12.2011 року, вважав, що він підписує договір на відкриття карткового рахунку, а заборгованість у нього виникла через необережність, оскільки банком йому не було розяснено який ліміт кредитних коштів йому встановлено і тому він вважав, що користується власними коштами і не здогадувався, що йому нараховуються штрафні санкції.

Однак, зазначене спростовується п. 2.1.1.5.7. Умов та правил надання банківських послуг, яким передбачено, що держатель зобовязаний слідкувати за витратою коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту.

Доводи апеляційної скарги відтворюють викладені в суді першої інстанції заперечення на позов та обґрунтування зустрічного позову, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку в рішенні у відповідності до вимог ст.ст.212, 215 ЦПК України.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.С. Кіпенко

ОСОБА_2