РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

21.04.2016 р. Франківський районний суд м.Львова в складі :головуючого

судді Гулієвої М.І.

При секретарі Жовнір Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємтсва "Львівелектротранс" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи ,-

в с т а н о в и в

позивач звернувся до суду з позовом про сстягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, посилаючись на те, що 31.07.2015р. його було звільнено з посади водія тролейбуса ЛКП «Львівелектротранс».При звільненні з роботи, всупереч вимог ст. 116 КЗпП України не виплачено всіх сум, що належали йому від підприємства. Зокрема, було недонараховано і не було виплачено частину заробітної плати за період липень- серпень 2012 в сумі 940,09 грн. та за період квітень 2013 - серпень 2014р. в сумі 2775,69 грн. Вказані суми були виплачені за рішенням суду лише 16.03.2016р. та 28.03.2016р. відповідно, що підтверджується довідкою ЛКП «Львівелектротранс» від 30.03.2016р. № 178 та копіями платіжних доручень № 8105 від 16 березня 2016р. та № 8395 від 28 березня 2016р. Обставина невиплати всіх сум, що належали від підприємства підтверджується рішеннями Франківського суду м. Львова від 03.02.2016 року, та 16.03.2016р. які набрали законної сили, і ці обставини відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Просить стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в сумі 47232,39 грн.(сорок сім тисяч двісіт тридцять дві грн. 39 коп.) згідно розрахунку та 40000 грн. моральної шкоди.

У судове засідання сторони не з»явились, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позивач та його представник позовні вимоги підтримали, не заперечили щодо заочного розгляду справи,представник відповідача проти позову заперечив,просить справу розглядати у його відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе справу слухати у відсутності сторін,відповідно до ст.169,224 ЦПК України, з постановленням заочного рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом.

Як вбачається з ч.1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 97 КЗпП України передбачено,що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених ч.2 цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Судом встановлено, що позивач працював у ЛКП «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса та був звільнений 31.07.2015 року.

Згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, Конституційного Суду України роботодавець зобовязаний за статтею 47 КЗпП України виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Розмір середньої зарплати позивача становив 4698,54 грн. що підтверджується довідкою ЛКП «Львівелектротранс» від 0.03.2016р. № 179.

Як вбачається з постанови ПЛЕНУМУ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ N 13 від 24.12.99 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли він у цей день не був на роботі, - наступного дня ,після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України ,висловленою в постанові від 20.11.2013р. у справі №6-114цс13.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Однак,відповідач не надав суду жодних доказів у заперечення позову.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середню заробітну плату згідно розрахунку в сумі 47232,39 грн.,який нічим не спростований.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення в сумі 5 000грн.,враховуючи наступне.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до ст.23 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, із знищенням чи пошкодженням її майна, у душевних стражданнях, які особа перенесла у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи членів її сім'ї.

Оцінюючи відносини, що склалися між сторонами, суд вважає, що позивачу було заподіяно моральну шкоду діями відповідача внаслідок порушення його прав,що призвело до моральних страждань та необхідності звернення до суду для відновлення порушеного права та справедливості. При визначенні розміру відшкодування суд враховує характер та обсяг заподіяних моральних страждань, їх тривалість, можливість відновлення попереднього стану, ступінь вини та інші обставини справи, а також виходить із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь держави 551,20 грн.

Керуючись ст.ст.10,11,60,169,197 ч.2, 208,209,212-215,218,224-226 ЦПК України,суд,- В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково .

Стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» в користь ОСОБА_1 середню заробітну плату в сумі 47232,39 грн. та 5000,00 грн. моральної шкоди, а всього 52232,39 грн.(п"ятдесят дві тисячі двісті тридцять дві )грн.39 коп.

Стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» 551,20 грн. судового збору в дохід держави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя М.І.Гулієва