Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого - судді Максимчук З.М.,

суддів - Собіни І.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на частину земельної ділянки,

у с т а н о в и л а:

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 27.10.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5554, в частині дарування ОСОБА_1 23/100 частки земельної ділянки загальною площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 23/100 частки земельної ділянки загальною площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_1, призначеної для обслуговування житлового будинку.

Вирішено питання про судовий збір.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі вказує, що право власності на спірну земельну ділянку набула згідно законодавства чинного на момент виникнення правовідносин і не може незаконними діями позивача бути позбавлена цього права.

________________________________________________________________________________________________

Справа № 559/2079/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Ходак С.К.

Провадження № 22-ц/787/712/2016 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

Стверджує, що в момент укладення договору дарування ОСОБА_2 знала, що земельна ділянка приватизована і належить ОСОБА_6 на підставі державного акту на земельну ділянку. Посилання позивачки, що вона вважала, що їй перейшла і частина земельної ділянки є безпідставними, так як на даруванні частини земельної ділянки ОСОБА_2 не наполягала і в подальшому не ставила питання щодо часткового скасування державного акту на земельну ділянку.

Зазначає, що всупереч ст.60 ЦК України позивачкою в судовому засіданні не доведено той факт, що про порушення своїх прав їй стало відомо в кінці 2013 року. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги заяву відповідачки про застосування до позовних вимог позовної давності.

Покликаючись на ч.4 ст.120 ЗК України в редакції 2002-2003 років доводить, що саме «право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі», а не «право власності на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб від площі будівлі». ОСОБА_6 за життя приватизувала спірну земельну ділянку та виготовила державний акт про право приватної власності на земельну ділянку. Тому при переході права власності на будівлю до кількох осіб право на земельну ділянку може визначатись, якщо вказана земельна ділянка не приватизована. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка була приватизована, тому право власності на земельну ділянку, або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції, у позові відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга такою, що не підлягає до задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Згідно зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.41 Конституції України право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що договір дарування земельної ділянки від 27.10.2003 року був оформлений після відчуження на користь ОСОБА_2 23/100 частки відповідного жилого будинку /за договором від 28.05.2002 року/, а тому порушує право ОСОБА_2 на земельну ділянку як співвласника згаданого будинку і суперечить вимогам законодавства, зокрема ч.4 ст.120 ЗК України в редакції 2001 року, а тому має бути визнаний недійсним в частині 23/100 частки земельної ділянки на підставі ст.48 ЦК УРСР /1963/.

Проте погодитись з таким висновком міськрайонного суду не можна.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суб»єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР / в редакції 1963 року/ цивільні права і обов'язки виникають з угод, які не суперечать закону.

Згідно з нормами глави 3 ЦК УРСР / в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин/ угода може бути визнана судом недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом або іншим нормативним актом.

Тому при визнанні угоди недійсною повністю чи частково суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

Судом установлено, і це вбачається з договору дарування від 28.05.2002 року, що на підставі договору на забудову, посвідченого в Дубенській Державній нотаріальній конторі 25.10.1974 року № 4392 та зареєстрованого в Дубенському ДКМП «Архітектор» в реєстровій книзі під реєстровим номером 34-151-7552, власником житлового будинку по АДРЕСА_1 була ОСОБА_6

На підставі договору дарування від 28.05.2002 року ОСОБА_6 подарувала 23/100 частки зазначеного будинку ОСОБА_2 /а.с.5/.

Будинок розташований на земельній ділянці, яка належала ОСОБА_6 на підставі державного акта на право приватної власності на землю площею 0, 10 га від 28.03.1997 року, надану для обслуговування житлового будинку.

Питання щодо земельної ділянки, на якій розташований будинок, під час укладення 28.05.2002 року договору дарування ОСОБА_2 вирішено не було, тобто набувач 23/100 частки будинку будь-яких цивільно-правових угод щодо спірної земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок, з власницею земельної ділянки не укладала.

27.10.2003 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 77/100 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 27.10.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О.В. за реєстром № 5552 /а.с.18/.

01.12.2003 року право власності на вищезазначені 77/100 частин житлового будинку було зареєстровано за ОСОБА_1 Державним комунальним малим підприємством "Архітектор", що підтверджується витягом № 2136143 від 01.12.2003 року /а.с.19/.

27.10.2003 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 приватизовану земельну ділянку розміром 0,10 гектара, надану для обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 27.10.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О.В. за реєстром № 5554 /а.с.16/.

На підставі ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Частиною 4 ст.120 ЗК України /в редакції 2001 року/ при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

З аналізу змісту ст. 120 ЗК України вбачається, що зазначена норма закріплювала самостійні правові режими права власності на земельну ділянку та права власності на розташовані на цій земельній ділянці об'єкти нерухомості, згідно з якими перехід права власності на будівлю та споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою безумовного (автоматичного) переходу права власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

При набутті у власність нерухомого майна (будівель, споруд) перехід права власності (права користування - у разі відсутності у відчужувача нерухомого майна права власності на земельну ділянку, на якій розташовані об'єкти нерухомості) на земельну ділянку потребує окремого договірно-правового регулювання шляхом укладення відповідних цивільно-правових угод між власником земельної ділянки і набувачем будівлі чи споруди (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо або оренди).

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27 квітня 2007 року - і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

За таких обставин до ОСОБА_2 могло перейти право на частину земельної ділянки, пропорційно її частки у вартості будівлі та споруди, на підставі цивільно-правової угоди. На час набуття права власності на частину житлового будинку ОСОБА_2 ч.4 ст.120 ЗК України не передбачала автоматичний перехід права власності земельної ділянки до нового власника нерухомого майна.

Спору щодо користування житловим будинком і надвірними спорудами, між співвласниками немає.

Згідно діючого законодавства, зокрема ч.1 ст.48 ЦК України / в редакції 1963 року/ умовою визнання угоди недійсною може бути порушення при її укладенні прав та охоронюваних законом інтересів особи, яка його оскаржує.

Всупереч вимогам ст.ст. 10,60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, позивачка не надала доказів на обґрунтування своїх позовних вимог та яким чином відповідачка порушує її права.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскільки земельна ділянка була приватизована в 1997 році ОСОБА_6, а укладання договору дарування 23/100 частин житлового будинку мало місце 28.05.2002 року, тобто після набуття дарувальником права власності на цю земельну ділянку, а договір дарування земельної ділянки було укладено 27.10.2003 року, підстав вважати, що у момент вчинення договору дарування земельної ділянки, були порушені права позивачки - не вбачається.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про неприйняття до уваги твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 з 28.05.2002 року знала, що їй не належить частина земельної ділянки, та не взяв до уваги заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності, оскільки зазначені твердження відповідачки ніякими належними та допустимими доказами не підтверджується.

Як роз»яснено в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки не відповідають вимогам закону та матеріалам справи, доказам по справі дана неналежна оцінка і тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за недоведеністю.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати в розмірі 535,80 гривень - судовий збір за подання апеляційної скарги /квитанція, а.с.70/.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п.п. 1, 3, 4 ст. 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на частину земельної ділянки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 535,80 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: І.М. Собіна

С.В. Хилевич