Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ЧерненкоВ.П., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2007 року в розмірі 157 586,09 доларів США, що еквівалентно 1 870 546 грн 86 коп.,звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на підставі договору іпотеки від 23 серпня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» із укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, із реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, із отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, із можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Вимоги обґрунтовані тим, що 21 серпня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 77 552 доларів США зі сплатою 11,04 % річних та кінцевим терміном повернення до 21 серпня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконаням позичальником зобов'язань за кредитним договором утвориласьзаборгованість.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом та просила визнати майнову поруку у вигляді договору іпотеки квартири, укладеного 23 серпня 2007 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», на квартиру АДРЕСА_1 такою, що припинена.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 серпня 2007 року її чоловік ОСОБА_4 уклав із банком кредитний договір, а вона ємайновим поручителем за цим договором. 15 листопада 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку підвищило відсоток за користування кредитом із 11,04 % річних до 13,08 % річних, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності, якмайнового поручителя, тому просила застосувати вимоги ч. 1 ст. 559 ЦК України і визнати майнову поруку у вигляді договору іпотеки такою, що припинена.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 вересня 2015 року первинний позов ПАТ КБ «ПриватБанк»задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2007 року в розмірі 268 823 грн 13 коп. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажуквартири, посвідченого Ірпінською державною нотаріальною конторою 24 лютого 2005 року за № 1-940, шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» вказаного предметаіпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. Зустрічний позов ОСОБА_3залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2007 року в розмірі 157 586,09 доларів США, що еквівалентно 1 870 546 грн 86 коп., звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предметаіпотеки на підставі договору іпотеки від 23 серпня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині скасування рішення суду першої інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Отже, рішення апеляційного суду оскаржується в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, в іншій частині не оскаржується, тому в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом установлено, що 21 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно із яким останній отримав кредит у розмірі 77 552 доларів США зі сплатою 11,04 % річних та кінцевим терміном повернення до 21 серпня 2017 року.

23 серпня 2007 року між ОСОБА_3, іпотекодавцем, що є майновим поручителем за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_4, і ЗAT КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, відповідно до якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 й належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 157 586,09 доларів США, що еквівалентно 1 870 546 грн. 86 грн., із яких 58 368,98 доларів США -заборгованість за кредитом, 42 709,41 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 5 960,82 доларів США -заборгованість з комісії, 43 022,72 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 21,06 доларів США - штраф (фіксована частина), 7 503,10 доларів США - штраф (процентна складова).

03 жовтня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило листа ОСОБА_4 із повідомленням, що починаючи з 15 листопада 2008 року відсоткова ставка за кредитним договором від 21 серпня 2007 року складатиме 13,08 % на рік.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2011 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 серпня 2007 року станом на 16 червня 2009 року в розмірі 507 663 грн 10 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено зобов'язання щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість. При цьому, суд врахував, що частина заборгованості вже сплачена позичальником.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що заборгованість погашена не у повному обсязі та не в установлений договором строк. Крім того, суд зазначив, що позивач має право на нарахування процентів та пені відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Судом установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2011 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2011 року, у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА "Верус», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, позовні вимоги банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 серпня 2007 року станом на 16 червня 2009 року в розмірі 507 663 грн 10 коп. (а. с. 171).

Зі змісту рішення вбачається, що стягнутий борг у розмірі 66 697,73 доларів США складається із простроченої заборгованості і дострокового стягнення всього кредиту.

Тобто, зазначеним судовим рішенням заборгованість була стягнута у повному обсязі.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_4 із 16 червня 2009 року до 09 жовтня 2014 року частково погасив борг та сплатив на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму коштів у розмірі 238 839 грн 97 коп., звернув стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу на суму 268 823 грн 13 коп., тобто на частину, яка залишилась несплаченою за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2011 року.

Апеляційний суд, задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», повторно стягнув борг за кредитом у розмірі 58 368 грн 98 коп., нарахувавши пеню та штрафні санкції на нього.

Дійшовши висновку про те, зо банк має право на відшкодування згідно зі ст. 625 ЦК України, розрахунки зазначених сум суд апеляційної інстанції не навів.

Крім того, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням ч. 4 ст. 215 ЦПК України.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Апеляційний суд прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на підставі договору іпотеки від 23 серпня 2007 року.

При цьому, посилаючись на загальний розмір заборгованості, не зазначив всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку».

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1205цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яку суд також не врахував.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик