АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2066/16 Справа № 195/763/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Кондус Л. А. Доповідач - Пищида М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого: - Пищиди М.М.,

суддів: - Деркач Н.М., Осіяна О.М.

за участі секретаря: - Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Томаківського рйонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа з самостійними вимогами - ОСОБА_8 про стягнення суми за договором позики, за позовом третьої особи з самостійними вимогами - ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання договорів позики недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договорів позики удавними,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування зазначив, що між ним та відповідачем було укладено два договори позики грошей від 10.01.2012 року, перший договір на суму 29 000 доларів США, другий договір на суму 17 000 доларів США.

У зв'язку з невиконанням договорів позики, позивач просив стягнути з ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 7386434,14 грн., а також судові витрати в сумі 3654,00 грн.

У листопаді 2015 ОСОБА_8 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання договорів позики від 10.01.2012 року недійсними.

В обґрунтування зазначила, що 10.10.2010 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів 10.10.2010 р. зроблено відповідний актовий запис № 1083.

Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Як вже було вище зазначено, договори позики укладені в січні 2012 року, тобто в період перебування відповідача у шлюбі. При цьому звертає увагу суду на той факт, що жодного погодження на укладення вищезазначених договорів позики вона не надавала.

Таким чином, враховуючи, що предметом оспорюваних договорів позики є грошова сума в розмірі 17000 та 29000 доларів США, вони не можуть бути визнані дрібними побутовими, а тому згода другого з подружжя на укладення такого договору мала бути в тій же формі, в якій укладався договір, тобто в письмовій.

Рішенням Томаківського рйонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення суми за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_7 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2) в сумі 4 709 036 грн. 28 коп. (чотири мільйона сімсот дев'ять тисяч тридцять шість гривень. 28 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 654 грн. 00 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договорів позики удаваними - відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання договорів позики недійсними - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договорів позики ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 29000 доларів США та 17000 доларів США.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

До матеріалів справи долучено позивачем розписки від 10.01.2012 р., написані власноручно відповідачем, про отримання ним грошових сум в розмірі 17000 та 29000 доларів США згідно Договорів позики 1,2.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до мов договору та вимог цивільного законодавства.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Тому за таких обставин, враховуючи положення ст. 1046 ЦК України, суд приходить до висновку, що вказані договори позики є укладеними, оскільки грошові кошти дійсно передавались, тобто позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а доводи відповідача є безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_7, виходив із того, що позичальник за спірним договорами позики належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання з повернення кредитних коштів, у результаті чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника на користь позикодавця.

Така позиція суду першої інстанції правильна.

Разом з тим, відповідно ч. 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Посилаючись на зазначені обставини, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір неустойки у вигляді пені.

Керуючись ч.3 ст.209, ст.. 309 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6- задовольнити частково.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 -змінити

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 1 840 523 , 09 грн. (один мільйон вісімсот сорок тисяч п'ятсот двадцять три гривень 09 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: