АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1313/15-ц Номер провадження 22-ц/786/577/16Головуючий у 1-й інстанції Цибізова С. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Буленка О.О., Дорош А.І.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

за участю адвоката ОСОБА_2

позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про припинення права власності на житлове приміщення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про припинення права власності на житлове приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 грудня 1996 року належить на праві спільної часткової власності 1/2 частина домоволодіння №5 по вул. Київській, в с. Копили, Полтавського району, Полтавської області. Посилаючись на те, що співвласник даного домоволодіння ОСОБА_5 не виконував своїх обовязків щодо участі у витратах на утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків та зборів, в той час, як нею були здійснені добудови та поліпшення в домоволодінні, позивачка вважає, що частка відповідача у майні є незначною, дане домоволодіння не може бути поділене, оскільки є неподільним, а спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки в будинку є одне житлове приміщення площею 17,1 кв. м.

Також позивач вказувала, що припинення права власності ОСОБА_5 не завдасть істотної шкоди його інтересам, так як у власності має нерухомість і своє житло, окрім того, просила врахувати, що вона користувалась частиною майна відповідача більше ніж 20 років, що, на її думку, не зачіпало інтересів останнього.

Просила позбавити ОСОБА_5 права власності на ? частину домоволодіння №5 по вул. Київській, в с. Копили, Полтавського району, Полтавської області.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати оскаржуване нею судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

На апеляційну скаргу ОСОБА_3своє заперечення надав відповідач ОСОБА_5 в якому спростовуючи доводи позивача, просив апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 грудня 1996 року, серія ААА №527264, зареєстрованого в реєстрі за №2-1791, належить на праві спільної часткової приватної власності 1/2 частина домоволодіння №5 по вул. Київській, в с. Копили, Полтавського району Полтавської області, отриманого у спадок після померлого 21 листопада 1995 року ОСОБА_6

ОСОБА_5 також належить 1/2 частина житлового будинку по вул. Київській, 5 в с. Копили Полтавського району Полтавської області, що підтверджується дублікатом договору дарування від 30 листопада 1990 року.

Згідно даного договору ОСОБА_5 отримав у дар від ОСОБА_7 1/2 частину житлового будинку по вул. Київській, 5 у с. Копили Полтавського району Полтавської області, що розташований на земельній ділянці державного фонду розміром 0,04 га та складається в цілому з житлового будинку А-1 площею 30,2 кв. м, сараю Б, курник-б, туалету В та належав останній на підставі свідоцтва на спадщину за законом, виданого Полтавською районною Державною нотаріальною конторою 13 лютого 1985 року, зареєстрованого в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №136 в книзі №1. В силу положень ст. ст. 21, 24 Конституції України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Частиною 4 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності та право приватної власності є непорушним.

У відповідності до вимог ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України власник має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правовий статус спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди, спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

За нормами ч.ч. 3-5 ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Відповідно до положень ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року (справа № 6-81цс11), для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Як зазначено вище, судом першої інстанції встановлено, що на час вирішення даного спору сторони мають у власності по 1/2 частці житлового будинку в с. Копили по вул. Київській, 5 Полтавського району. Посилання ОСОБА_3 на збільшення її частки у домоволодінні, не підтверджені належними доказами відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, і таких позовних вимог остання не заявляла, в той час, як, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивачки про те, що частка відповідача у майні є незначною, та щодо наявності у власності ОСОБА_5 іншого житла, тоді як останнім такі обставини категорично заперечувались.

Окрім того, не надано позивачем і доказів неможливості виділення часток в натурі, в той час, як згідно рішення Полтавського районного суду від 21 липня 1986 року, яке набрало законної сили 25 вересня 1986 року та ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 09 листопада 1988 року про затвердження мирової угоди, між колишніми співвласниками ОСОБА_7 та ОСОБА_6, вже було проведено реальний розподіл, вищезазначене домоволодіння, що спростовує твердження позивача в цій частині.

В свою чергу вірним є висновок суду, що не виконання відповідачем ремонту та утримання спільного майна, рівно як і не проживання відповідача у належній йому половині будинку само по собі не є підставою для позбавлення останнього права власності у спірному житлі. Окрім того, ОСОБА_3 не скористалась розясненим судом правом внесення на депозитний рахунок суду суми вартості частки майна відповідача відповідно до положень ч.2 ст. 365 ЦК України, пояснивши, що не бажає сплачувати відповідачу будь-яку компенсацію, що зокрема підтвердила і в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав позбавлення ОСОБА_5 права власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться в с. Копили по вул. Київській №5 Полтавського району та області, тому таке позбавлення суперечитиме нормам ст. 1 додаткового Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якого ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність. Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

З оргіналом згідно: