Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», яке діє через представника Євдотьєва Анатолія Олександровича, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_6 відповідно до умов кредитного договору від 01 червня 2007 року № 42.07-07/275 отримала кредит у загальному розмірі 92 тис. дол. США зі сплатою 12,25 % річних на строк до 31 травня 2015 року, однак своїх зобов'язання за договором не виконує, у зв'язку з чим у неї станом на 05 червня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 127 831,17 дол. США, що за курсом НБУ становить 1 517 369,30 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 517 369,39 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 01 червня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсобанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_6 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 42.07-07/275, за умовами якого позичальник отримала від банку кредитні кошти у загальному розмірі 92 тис. дол. США зі сплатою 12,25 % річних на строк до 31 травня 2015 року.

У пункті 1.1.1 договору сторонами погоджено графік зменшення ліміту заборгованості, відповідно до якого погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником щомісячно з липня 2007 року по травень 2015 року рівномірними ануїтетними платежами по 958 дол. США.

Таким чином, сторони поряд з установленням строку дії договору встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Згідно з п. 2.5 договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно до 10 числа, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також у день повернення заборгованості за кредитом у повній сумі.

У статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що відповідач несвоєчасно та не у повному обсязі здійснювала погашення кредиту, останній платіж нею було здійснено 13 листопада 2008 року.

Вказуючи на те, що за відповідачем станом на 27 лютого 2014 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 127 831,27 дол США, що за курсом НБУ становить 1 517 369,39 грн, позивач звернувся у березні 2014 року до суду з позовом про стягнення вказаної кредитної заборгованості.

Зі змісту укладеного сторонами кредитного договору вбачається, що ним передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 252 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому із аналізу ст. 261 ЦК України слідує, що початок перебігу строку позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3.3.8 кредитного договору позичальник зобов'язувався своєчасно та у повному обсязі погашати кредитну заборгованість відповідно до умов договору. У добровільному порядку на договірній основі визначили умову, за якої змінюється строк виконання основного зобов'язання.

У п. 4.5 договору сторонами погоджено, що у разі невиконання позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Оскільки позичальник припинила погашати тіло кредиту та відсотків з 13 листопада 2008 року, то апеляційний суд з урахуванням положень п. 4.5 договору дійшов правильного висновку, що термін виконання основного зобов'язання відповідно до положень пункту 4.5 договору змінений з 31 травня 2015 року на 14 лютого 2009 року (90 календарних днів після припинення виконання зобов'язань з погашення кредиту) і саме з цієї дати банк набуває право вимоги до позичальника дострокового повернення всього кредиту. При цьому із позовом до суду банк звернувся лише у березні 2014 року, що свідчить про пропуск ним трирічного строку позовної давності.

Вказаний висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційний суд відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Отже, підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду немає, а тому його відповідно до ст. 337 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана