У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковалевича С.П., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Шептицької С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У січня 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2005 року у розмірі 15027,38 грн. та судові витрати у розмірі 1378,00 грн..

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір. Згідно договору відповідач отримала кредит у розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказував, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31 листопада 2015 року виникла заборгованість в сумі 15027,38 грн..

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором відмовлено в

зв'язку зі спливом строку позовної давності.

В поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ "Приватбанк" вказує, що суд першої інстанції необгрунтовано та всупереч наявних у справі доказах грубо порушив ____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/732/2016 Головуючий у суді 1 інстанції: Мичка І.М.

Доповідач : Демянчук С.В.

норми матеріального права, що є підставою стверджувати про неправосудність рішення.

Зазначає, що у розрахунку заборгованості наявного у матеріалах справи встановлюється, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу та після 18 лютого 2007 року здійснювала платежі у погашення кредитної заборгованості, останній з яких 28 липня 2014 року у сумі 610,00 грн.

Вказує, що кредитні правовідносини між банком та ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 26 грудня 2005 року є дійсними, про бажання їх припинити не висловлювала жодна із сторін.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції грубо порушив приписи ст.ст. 61, 213-215 ЦПК України, ухилився від застосування до спірних правовідносин сторін ч. 1 ст. 264 ЦК України, чим позбавив себе здійснити правомірний висновок про те, що звертаючись з цим позовом у грудні 2015 року ПАТ КБ "Приватбанк" позовну давність не пропустив, оскільки з часу її переривання минуло лише трохи більше одного року, тоді як загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Суд першої інстанції визнав лише ті обставини, які йому були необхідні за для ухвалення судового рішення про відмову банку у задоволенні цього позову.

Окрім того, за будь-яких "хибних" з'ясованих судом першої інстанції обставин, банку не може бути відмовлено у задоволенні цього позову у повному обсязі, що слідує з правового висновку Верховного суду України здійсненого у постанові від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1206 цс15, який суд першої інстанції залишив поза уваги.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції від 24 лютого 2016 року і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" судові витрати понесені по сплаті судового збору за апеляційну скаргу у сумі 1515,80 грн..

Представник ПАТ КБ "Приватбанк" в апеляційному суді підтримав апеляційну скаргу та просив її задовільнити.

Представник ОСОБА_1, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, покликалася на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в інстанції, правильність застосування судом норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції виходив із того, що банк пропустив строк позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі Кредитору про порушення його права стало відомо з грудні 2007 року - часу коли позичальник став порушувати умови договору, а банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 19 січня 2016 року.

Висновок суду про відмову в позові за пропуском строку позовної давностів відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обв'язки виникають у кожного контрагента. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Встановлено, що 26 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір у вигляді заяви, відповідно до умов якого останній видано картку «Універсальна» № 459653. Згідно договору відповідач отримала кредит у розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Договір складається із заяви кредитора, тарифів надання кредиту, умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою, тобто між сторонами у даній справі укладено договір приєднання. Підписана відповідачем Памятка клієнта в матеріалах справи відсутня.

Пунктом 2 розділу І Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення).

Банк неодноразово з 2006 року по 30 травня 2012 року збільшував з 2500 грн. до 10000 грн. кредитний ліміт, а в травні 2012 року зменшив його до 4570 грн.

Банк вказував, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31 листопада 2015 року виникла заборгованість в сумі 15027,38 грн..

Згідно наданого розрахунку заборгованості за договором № б/н від 26 грудня 2005 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в графі «загальна заборгованість за процентами (накопичувальним підсумком) зазначено наявну заборгованість станом на 18 лютого 2007 року в сумі 0,36 грн., а банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості в сумі 15027,38 грн. лише у січні 2016 року, тобто за межами позовної давності.

На з'ясування доводів апеляційної скарги, відповідно до положень ч. 4 ст.11 ЦПК України з метою сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, апеляційним судом було сторонам запропоновано надати докази в підтвердження руху коштів по платіжній картці та докази в підтвердження строку дії картки, які судом першої інстанції залишено поза увагою, та не з'ясованими.

Представник банку в апеляційному суді пояснив, що оригінали документів в підтвердження видачі картки відповідачці, та видічі повторої картки відсутні. Вважає, що строк дії картки зазначеної в заяві становить п'ять років. При цьому зазначив, що мало місце видачі повторної картки строк дії якої йому не відомо.

Представник відповідачки зазначені доводи заперечив, пояснивши, що довірителька не пам'ятає точного строку дії картки, оскільки вона за строком давності відсутня, однак такий строк був незначним. Пояснив, що відповідачка має ще декілька карток в цьому банку, тому вважає, що представником необґрунтовано розрахунки саме за спірним договором. Вважає, що висновки суду про закінчення строку позовної давності, перебіг якої розпочався в лютому 2007 році є правильними.

Оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, та має бути підтверджено належними та достатніми доказами, тому колегія суддів вважає доводи представника апелянта голослівними, так як вони носять характер припущення та не підтверджені доказами, а на вимогу суду докази в підтвердження доводів не надано.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

Згідно з пунктом 9.12 Правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк.

Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.

Строк дії кредитної картки № 459653 не встановлено, оскільки позивачем не надано для з'ясування цих обставин жодних достніх та належних доказів та які суд апеляційної інстанції зобов'язував надати.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідачка подала до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності.

Суд першої інстанції в повній мірі проаналізував умови договору та зміст зазначених правових норм, та прийшов до обґрунтованого висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язкова для всіх судів України.

Також відповідно до Постанови судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року, Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що у випадку незалежного виконання позичальником зобов'язань перед кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежа.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги даних висновків суду не спростовують.

Кінцевий термін виконання відповідачем кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки, тому перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі, як вірно вказав суд першої інстанції, розпочався з лютого 2007 року - часу коли позичальник став порушувати умови договору, що вбачається з долученого позивачем до матеріалів справи розрахунку.

Доводи апеляційної скарги щодо строку дії договору, його пролонгації, наявності незакритого рахунку по кредиту не спростовують висновків суду щодо встановленого п. 5.4. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг кінцевого строку повного повернення кредиту та початку перебігу строку позовної давності.

Із наданих представником банку виписки з особових рахунків по спірному рахунку № 459653 беззаперечно не вбачається, що мало місце поповнення готівковими коштами саме позивачкою поза межами з якого розпочався строк позовної давності, а автоматичне переведення коштів з однієї картки на іншу, поповнення рахунку за рахунок збільшення кредитного ліміту не свідчать про переривання строку позовної давності.

Покликання представника банку про таке готівкове поповнення відповідачкою зазначеного рахунку 27 липня 2014 року на суму 610 грн. не підтверджено доказами, оскільки з наданої виписки руху коштів по особових рахунках відповідачки вбачається, що таке поповнення мало місце, однак по іншому рахунку /№ 018160/.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

За змістом ст.ст. 257, 264 ЦК України позовна давність може перерватися лише в межах строку позовної давності, а не після її спливу.

За наведеного, строк давності по договору укладеному між сторонами сплив, а з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише 19 січня 2016 року і вимог про поновлення цих строків не заявляв, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Таким чином, якщо навіть за доводами апелянта мало місце в 2014 року внесення готівки в рахунок погашення боргу після спливу позовної давності це не перериває її перебігу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України постановлення судом першої інстанції свого рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відхилити.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.П. Ковалевич А.М. Шеремет