АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22-ц/790/12/16 Головуючий 1 інст.: Сілантьєва Е.Є.
Справа № 645/2223/13-ц Доповідач: Піддубний Р.М.
Категорія: «право власності»
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді: Піддубного Р.М.,

суддів: Гуцал Л.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря: Новокщонової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, а також зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні, -

встановила:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи який зазначив, що з 29 липня 1994 року по 16 лютого 2011 року перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, під час якого за договором купівлі-продажу за спільні кошти ними було придбано земельну ділянку площею 1579,34 кв.м., що знаходилась за адресою: АДРЕСА_1 (на підставі рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від № 764 від 20 листопада 2013 року адресу змінено на АДРЕСА_2), на якій також за спільні кошти збудовано житловий будинок та господарські будівлі: гараж літ. «Б», погреб літ. «б1», оглядова яма літ. «б2», сарай літ. «В», вигрібна яма літ. «Д», спортивний майданчик літ. «Г», огорожу. Посилаючись на те, що право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстровано в цілому за відповідачкою, з урахуванням уточнених у серпні 2014 року позовних вимог, ОСОБА_5 просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи який зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради 18 лютого 1999 року, їй та її матері ОСОБА_3 належало по 1/2 частини квартири АДРЕСА_3. Посилаючись на те, що 08 липня 2004 року ОСОБА_3, діючи за себе особисто та від її імені, оскільки на той час вона була малолітньою, продала вищевказану квартиру, а отримані від продажу кошти в сумі 72 610 грн., перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4, використала для будівництва житлового будинку АДРЕСА_2, ОСОБА_6 просила визнати за нею право власності на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель.

У липні 2013 року ОСОБА_3 також звернулась до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що спірний будинок було побудовано за її особисті кошти та кошти, отримані нею від продажу квартири АДРЕСА_3, яка належала їй на праві особистої власності, з урахуванням уточнених у березні 2014 року позовних вимог, просила визнати за нею право власності на ? частини житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та на ? частину автомобіля «GEELY FC Impress», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Ухвалою суду зазначені позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2014 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3 автомобіль «GEELY FC Impress», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, земельну ділянку, кадастровий номер: НОМЕР_2 та житловий будинок літ. «А-2», з надвірними будівлями та спорудами: гараж літ. «Г», сарай літ. «В»; вигрібна яма , літ. «Д»; спортивний майданчик літ. «Г», огорожа № 1, 2, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 42/100 частини, а за ОСОБА_8 - на 58/100 частин вищевказаного житлового будинку, а також право власності за кожним на ? частину земельної ділянки за вказаною адресою та автомобіля «GEELY FC Impress», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який діяв в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили: ОСОБА_1 - рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений нею позов задовольнити; ОСОБА_3 - рішення скасувати, заявлений нею позов задовольнити, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок було побудовано подружжям за спільні кошти, а також кошти ОСОБА_3, отримані нею від продажу іншого майна, що належало їй на праві особистої власності, у зв'язку з чим частка останньої у праві спільної власності подружжя становить 58/100, а ОСОБА_4 - 42/100. Інше майно - земельна ділянка та автомобіль є також спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Таким чином, наведені норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя та рівність їх часток, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судовим розглядом встановлено, що під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у зареєстрованому 29 липня 1994 року шлюбі, за укладеним 14 грудня 2001 року договором купівлі-продажу остання набула право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Станом на 30 травня 2006 року на вказаній ділянці подружжям було побудовано житловий будинок літ. «А-2» з господарськими будівлями: гараж літ. «Б», льох літ. «б», сарай літ. «В»; оглядова яма літ. «б-2», басейн літ. «Г», зливна яма літ. «Д»; ворота №1, огорожа № 2.

08 липня 2004 року ОСОБА_3, яка діяла також від імені малолітньої доньки ОСОБА_1, було укладено договір купівлі-продажу, за яким вона передала у власність ОСОБА_9 квартиру квартири АДРЕСА_3. Продаж вчинено за 72 610 грн.

Встановлено та не заперечується сторонами, що отримані від продажу вищевказаного нерухомого майна кошти було витрачено ОСОБА_3 на будівництво житлового будинку АДРЕСА_2.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 10302 від 28 січня 2015 року ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 станом на 30 травня 2006 року складає 273 834 грн.

Згідно з висновком повторної комісійної судової будівельно-технічної експертизи № 7301/7302/15-42 від 29 лютого 2016 року ринкова вартість вищевказаного нерухомого майна станом на той самий період часу становила 259 173 грн.

Для визначення розміру часток у праві власності на житловий будинок колегія суддів бере до уваги висновок експертизи № 7301/7302/15-42 від 29 лютого 2016 року, оскільки вказану експертизу проведено комісією експертів, крім того вона є повторною та призначена за клопотанням ОСОБА_4

Отже встановивши, що право власності на спірний житловий будинок було набуте ОСОБА_3 також за кошти, які були отримані нею від продажу квартири (72 610 грн.), що належала їй та ОСОБА_1 особисто, що складає 28% від загальної вартості будинку (72610 грн.*100:259 173 грн.=28%), судова колегія дійшла висновку про те, що частка ОСОБА_3 у праві власності на житловий будинок становить 64/100 виходячи з наступного розрахунку: (100%-28%=72%; 72%:2=36%; 36%+28%=64%)

Підстави для відступлення від рівності часток подружжя у праві власності на земельну ділянку відсутні.

Колегія суддів погоджується також з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки укладаючи від її імені договір щодо відчуження ? частин квартири ОСОБА_3 діяла в межах наданих їй законом повноважень, договір купівлі-продажу недійсним в цій частині не визнано, а відповідно до ч. 9 ч. 177 СК України правовими наслідками неналежного виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини є покладення на них обов'язку відшкодувати завдану дитині матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном.

В частині задоволення позовних вимог про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на ? частину автомобіля «GEELY FC Impress» рішення суду не оскаржувалось, а тому його законність та обґрунтованість в апеляційному порядку не перевірялась.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, апеляційна скарга ОСОБА_3 - частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру часток у праві власності на житловий будинок - зміні, з визнанням за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 64/100 частин, а за ОСОБА_4 на 36/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2014 року в частині визначення розміру часток у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями змінити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 64/100 частин, а за ОСОБА_10 на 36/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді