Доповідач Халаджи О.В. Номер провадження 22-ц/775/391/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Халаджи О.В.

суддів Канурної О.Д., Постолової В.Г.,

секретар Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до відділу Державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до відділу Державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про відшкодування матеріального збитку спричиненого незаконними рішеннями та діями ВДВС Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку в сумі 69874грн. та моральної шкоди в сумі 50000грн.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, мотивуючи тим, що сума, призначена до стягнення за виконавчим листом позивачці, та яка через неправомірні рішення та бездіяльність державного виконавця не була своєчасно стягнута на її користь, не може бути визнана збитками (майновою шкодою) у розумінні ст. 22 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» та не підлягає стягненню на користь позивачки.

У відшкодуванні на користь позивачки моральної шкоди відмовлено у зв'язку з тим, що рішеннями Куйбишевського районного суду м. Донецька від 13.12.2011 року та Куйбишевського районного суду м. Донецька від 25.02.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування з Державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області матеріального збитку та моральної шкоди у зв'язку з бездіяльністю державного виконавця, що спричинило невиконання рішення суду від 16.06.2006 року про стягнення на її користь 50894 гривні, були частково задоволені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди на суму 3000 та 2000 гривень, а тому суд захистив порушене право позивачки стосовно неналежного виконання рішення суду від 16.06.2006 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернулась до апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій зазначила, що суд першої інстанції при винесенні рішення не повною мірою дослідив усіх обставин справи та не взяв до уваги, що як у двох попередніх випадках, так і при подачі цього позову, їх подача до суду була зумовлена різними підставами. Так, у першому випадку подача позову до ДВС була зумовлена неправомірною бездіяльністю державного виконавця у період з 25.03.2009 року по 09.12.2010 року та винесенням постанови від 09.12.2010 року про закінчення виконавчого провадження, де за рішенням суду на її користь було стягнуто 3000 гривень. У другому випадку подача позову була зумовлена неправомірною бездіяльністю державного виконавця у період з 26.09.2010 року по 12.12.2011 року та винесенням постанови від 09.08.2011 року про повернення виконавчого документа стягувачу, де за рішенням суду на користь позивачки було стягнуто 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди. У позові ж з яким звертається позивачка у цьому провадженні зазначений інший період та інші підстави бездіяльності державного виконавця, які призвели до заподіяння позивачці матеріальної та моральної шкоди, яка полягає у втраті можливості на отримання суми, призначеної їй за рішенням суду, а тому така шкода повинна бути повністю компенсована за рахунок держави. До того ж позивачка зазначила, що раніше вона у своїх позовах не заявляла вимог про стягнення сум відшкодування шкоди з державного бюджету України.

Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник доводи своєї апеляційної скарги підтримали у повному обсязі та просили її задовольнити.

Представники відповідачів до судового засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Судом встановлено, що Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 15.06.2006 року з ОСОБА_2 та ТОВ «Промтехсприяння» на користь ОСОБА_1 було стягнуто на відшкодування шкоди 50894 грн.

25.03.2009 року державним виконавцем ДВС Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню зазначеного рішення суду. Однак в супереч діючому законодавству державний виконавець тривалий час не здійснював належних виконавчих дій. Така бездіяльність державного виконавця стала підставою для звернення її до суду. Ухвалою суду від 22.11.2011року визнано незаконною постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, а ухвалою суду 12.12.2011року визнана незаконною постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа, визнана неправомірною бездіяльність відділу ДВС Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку. Рішенням суду від 13.12.2011року на її користь з ВДВС Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку стягнуто моральну шкоду в сумі 3000 грн., підставою для якого було неправомірна бездіяльність державного виконавця.

19.02.2013року державним виконавцем Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки боржник ОСОБА_2 помер, майно боржника, на яке може бути звернуте стягнення не встановлено.

У 2014 році ОСОБА_1 звернулась до суду, який рішенням від 25.02.2014 року задовольнив її вимоги про стягнення з ВДВС Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку моральної шкоди в сумі 2000 грн, підставою для якого було, встановлені судовими рішеннями протиправна бездіяльність ВДВС Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку стосовно належного виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Положеннями статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд першої інстанції вірно визначився із правовідносинами, які склалися між сторонами, правильно застосував норми матеріального права та дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги, про те, що позивачка у цьому позові звернулась з вимогою не до Відділу державної виконавчої служби, а безпосередньо до Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, та просила стягнути кошти на її користь з державного бюджету України не заслуговують на увагу, оскільки відповідачами у випадку заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Такий висновок зроблений з урахуванням п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивачки матеріальної шкоди (збитків), які складаються саме з суми, яка своєчасно не була повернута їй за виконавчим листом, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що такі суми не є матеріальною шкодою в розімінні ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ч.5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 у 2011 році зверталась до суду з вимогами до відділу Державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди, підставою для яких було те, що державний виконавець Прядкін О.В., в порушення ЗУ «Про виконавче провадження» більше ніж 20 місяців не виконав всі дії передбачені вказаним Законом заходи щодо виконання рішення суду. 22 квітня 2011року судом визнано незаконною постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження та визнано неправомірною бездіяльність ВДВС. Та рішенням суду від 13.12.201 1року наведені вимоги задоволено частково та стягнуто моральну шкоду в сумі 3000грн. (а.с.8-13).

У 2014 році ОСОБА_1 також зверталась з позовом до відділу Державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди. Як на підставу вимог посилалась на те, що в порушення вимог ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець в період з 23.03.2009 року по 12.12.2011року не вимагав від боржника письмових пояснень щодо місця його роботи та про доходи, відомості про зміну місця проживання боржника. відомості про місце роботи та документи про державну реєстрацію підприємницької діяльності, що спричинило навмисне невиконання рішення суду від 16.06.2006року про стягнення на її користь 50894грн. Зазначені обставини були встановлені ухвалою Київського районного суду м. Донецька. Тобто тривалий час рішення не виконувалось з вини відповідача. За зазначеним позовом рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 25.02.2014 року, ці позовні вимоги задоволено частково та стягнуту з відділу Державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку, на відшкодування моральної шкоди 2000 грн.

Враховуючи встановлені обставини суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивачки моральної шкоди.

Всі доводи апеляційної скарги були предметом розгляду у суді першої інстанції та правильних висновків суду вони не спростовують на не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України, Апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, касаційна скарга на неї може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: