Справа № 450/1960/15 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/1448/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представників ОСОБА_5 і ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи - Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, про визнання недійсним наказу, -

в с т а н о в и л а:

13 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд із вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що вона та відповідач є співвласниками будинку АДРЕСА_1 За будинком закріплено земельну ділянку площею 0,07 га. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.11.2014 року у справі за її позовом до ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки в задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.05.2015 року вищевказане рішення залишено без змін. Спірна земельна ділянка підлягає поділу між нею та відповідачем відповідно до ідеальних часток у будинковолодінні, тобто за кожним із співвласників будинку повинно бути закріплено по 1/2 частині, тобто по 350 кв.м. Апеляційний суд у своїй ухвалі зазначає, що згідно наказу радгоспу «Перемога» Львівського спеціалізованого тресту овочево-молочних радгоспів від 20.02.1979 року № 38, за ОСОБА_4 перезакріплено 0,06 га земельної ділянки біля будинку в с. Підсадки Пустомитівського району Львівської області. Земельна ділянка площею 0,07 га призначена для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства. Станом на час видання наказу присадибна ділянка носила статус колгоспного двору, а тому у радгоспу не було жодних правових підстав вчиняти, проводити перезакріплення земельної ділянки, оскільки відповідач на час видачі Наказу в радгоспі не працював та не перебував у жодних трудових відносинах з радгоспом, в селі не проживав. У відповідності до ст. 77 ЗК УРСР надання присадибних земельних ділянок працівникам радгоспів провадиться на основі рішення адміністрації радгоспів, а не на підставі Наказу.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає його незаконним. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на обставини, викладені у позовній заяві. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представників ОСОБА_5 і ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбчено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції послався на те, що оспорюваним наказом жодних прав та інтересів позивачки не порушено, такий не має жодних правових наслідків для сторін.

Проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками районного суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про визнання недійсним наказу № 38 від 20 лютого 1979 року радгоспу «Перемога» Львівського спеціалізованого тресту овочево-молочних радгоспів, с. Солонка, яким перезакріплено 0,06 га земельної ділянки біля будинку в с. Підсадки за ОСОБА_4 згідно спадщини батьків. Проте відповідачем позивачка визначила фізичну особу ОСОБА_4

Згідно роз?яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 2 Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, на суд покладено обов?язок вирішення справи відповідно до закону, у зв?язку з чим він має право й зобов?язаний визначити субєктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

До матеріалів позовної заяви ОСОБА_2 долучила копію листа - повідомлення № 18 від 09 червня 2015 року Агроторгового селянського товариства з обмеженою відповідальністю «Солонківське», с. Солонка Пустомитівського району Львівської області (АТС ТзОВ «Солонківське»), адресованого їй - позивачці ОСОБА_2, яким АТС ТзОВ «Солонківське» надало останній копію наказу по радгоспу «Перемога» за № 38 від 20.02.1079 року та повідомило, що накази по радгоспу «Перемога» з 21 березня 1959 року по 01 березня 1991 року знаходяться на зберіганні в архіві АТС ТзОВ «Солонківське», радгосп «Перемога» реорганізовано в колгосп «Солонківський» 01.03.1991 року по наказу № 22 від 01.03.1991 року, а колгосп «Солонківський» реорганізовано в АТС ТзОВ «Солонківське» 02.03.1998 року рішенням загальних зборів, протокол № 1 від 21.01.1998 року (а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Згідно ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Якщо таке клопотання не заявлено, суд має відмовити у позові по суті.

Із вищенаведених матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції не виконав покладений на нього обов'язок, передбачений ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не роз'яснив та не визначив субєктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню, тому позов про визнання недійсним наказу було заявлено до фізичної особи ОСОБА_4 - тобто до неналежного відповідача.

Встановивши, що радгосп «Перемога» реорганізовано в колгосп «Солонківський» 01.03.1991 року по наказу № 22 від 01.03.1991 року, а колгосп «Солонківський» реорганізовано в АТС ТзОВ «Солонківське» 02.03.1998 року рішенням загальних зборів, протокол № 1 від 21.01.1998 року, суд першої інстанції не залучив АТС ТзОВ «Солонківське» до участі у справі в якості співвідповідача, та на порушення ст. ст. 10 ч. 4, 11, 33 ЦПК України не роз'яснив позивачці її право на подання заяви про заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучення співвідповідача.

Таким чином, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки повноваження апеляційного суду, визначені ст. 307 ЦПК України, не дають права здійснювати заміну неналежного відповідача належним або залучати до участі у справі співвідповідача, апеляційний суд позбавлений можливості належним чином вирішити спір та ухвалити рішення по суті позовних вимог, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові саме з цих підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи - Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, про визнання недійсним наказу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.