АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/2386/14-ц Номер провадження 22-ц/786/436/16Головуючий у 1-й інстанції Сімонова С.Г. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Одринської Т.В., Триголова В.М.

при секретарі: Діхтяр Т.В.

за участю адвоката ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_2

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку та присадибної земельної ділянки удаваним правочином, таким, що укладений як договір купівлі-продажу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку та присадибної ділянки удаваним, таким, що укладений як договір купівлі-продажу.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що в період з 10 січня 1998 року по 23 грудня 2013 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

У жовтні 2014 року на спільні кошти ними було придбано недобудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та присадибна земельна ділянка у м. Пирятині Полтавської області по провулку Київському, 8. При цьому позивач вказувала, що оформленням усіх документів займався відповідач, оскільки вона перебувала у відпустці по догляду за малолітньою дитиною.

Після розірвання шлюбу вони не досягли згоди щодо поділу майна, набутого за час шлюбу. У звязку з цим у листопаді 2014 року вона звернулась до суду з відповідним позовом. У ході судового розгляду спору про поділ спільного майна подружжя вона дізналась про те, що придбання спірного будинку та присадибної земельної ділянки було оформлено ОСОБА_4 з продавцем ОСОБА_5 за договором дарування, а не за договором купівлі-продажу.

З наведених підстав просила суд визнати зазначений договір дарування вищевказаного житлового будинку та присадибної земельної ділянки удаваним, таким, що укладений як договір купівлі-продажу.

У січні 2015 року ОСОБА_3 уточнила та доповнила свої позовні вимоги, звернувшись з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, просила поновити їй строк позовної давності, визнати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, спорудами та присадибної ділянки, що розташовані за адресою пров. Київський 8, м. Пирятин Полтавської області, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_6, за реєстровим номером 2831 удаваним правочином, таким, що укладений як договір купівлі- продажу.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 відмовлено у звязку з пропуском строку позовної давності.

Ухвалою цього ж суду від 04 лютого 2016 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування житлового будинку та присадибної земельної ділянки удаваним, таким, що укладений як договір купівлі-продажу закрито в частині позовних вимог до ОСОБА_5 з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального, порушення норм процесуального права; неповне зясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване ним судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити. Вирішити питання про судові витрати.

На вказану апеляційну скаргу свої заперечення надав відповідач ОСОБА_4, в якому, спростовуючи доводи представника позивача, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що сторони у справі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 10 січня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2013 року. Також судом встановлено, що 18 жовтня 2004 року ними за спільні кошти 8500 дол. США, що на той час еквівалентно 45 000 грн., було придбано житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами та присадибною земельною ділянкою за адресою: пров. Київський 8, м. Пирятин Полтавської області, при цьому замість договору купівлі- продажу вищевказаного нерухомого майна між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_6, за реєстровим номером 2831.

Зважаючи, що зазначена обставина визнана сторонами та відповідно до приписів ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, суд дійшов правомірного висновку, що договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та присадибної земельної ділянки, що розташовані за адресою: Полтавська область, м. Пирятин, пров. Київський, 8, укладений 18 жовтня 2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_6, реєстровий № 2831, є удаваним правочином, оскільки у дійсності між вказаними вище особами був укладений договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та присадибної земельної ділянки.

Згідно положень ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту укладеного правочину.

За приписами ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України, кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Нормами ст. 256 ЦК України визначено, щопозовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Згідно розяснень, наведених у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 6 листопада 2013 року у справі №6-116цс13, визначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

За нормами ст. ст. 10, 60 ЦПК України саме на позивача покладено процесуальний обов'язок довести момент, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про своє порушене право.

В свою чергу посилання допитаної в судовому засіданні в якості свідка позивача ОСОБА_3 на те, що про укладення 18 жовтня 2004 року договору дарування замість договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та присадибної земельної ділянки, що розташовані за вищевказаною адресою, вона дізналась лише в листопаді 2014 року при ознайомленні в суді з матеріалами цивільної справи за її позовом до ОСОБА_4 щодо розділу спільного майна подружжя, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, з огляду на те, що на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано жодного доказу, окрім того, вони спростовуються наявними у справі доказами в їх сукупності.

Так, зокрема відповідач ОСОБА_4 та його представник у судовому засіданні стверджували, що 18 жовтня 2004 року, при укладенні оспорюваного договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та присадибної земельної ділянки, що розташовані за адресою: Полтавська область, м. Пирятин, пров. Київський, 8, в нотаріальній конторі були присутні як сторони угоди, так і їхні дружини, тобто ОСОБА_7 та позивач.

При цьому нотаріус пояснювала як дружині ОСОБА_5, так і позивачу наслідки укладення договору дарування.

В свою чергу допитана в судовому засіданні в якості свідка приватний нотаріус Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_6 пояснила, що при вчиненні будь-яких угод вона завжди обовязково розяснює всім присутнім особам правові наслідки угод. Оскільки як ОСОБА_5 (дарувальник), так і ОСОБА_4 (обдаровуваний) на час посвідчення договору дарування були одруженими, вона розяснювала як сторонам вказаного правочину, так і їх дружинам наслідки такої угоди. Так як письмова згода дружини обдаровуваного не вимагалась,- вона відсутня в нотаріальній справі, наявна лише письмова заява дружини дарувальника ОСОБА_5 про її згоду на укладення договору дарування.

В письмовій заяві на адресу суду від 02 лютого 2015 року відповідач ОСОБА_5 також підтвердив, що при укладенні договору дарування у нотаріуса, окрім нього та ОСОБА_4, були присутні його дружина та дружина ОСОБА_4 ОСОБА_3 Нотаріус їм розяснювала, що укладається саме договір дарування /а.с. 58/.

При цьому заяву від імені ОСОБА_5, виготовлену шляхом компютерного набору тексту, у якій вказується що він визнає позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі, суд правомірно не взяв до уваги, оскільки встановлено, що вона надрукована не ОСОБА_5 та взагалі невідомо коли та ким був виготовлений текст вказаної заяви, а також ким підписаний /а.с. 59/.

Окрім того, сама позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердила, що в день укладення угоди по придбанню житлового будинку вона з відповідачем приїздила в нотаріальну контору. Вказувала, що у нотаріуса також знаходився і ОСОБА_5 та його дружина, проте навіщо вона приїздила до нотаріуса в момент укладення угоди пояснила, що не знає.

З урахуванням наведених обставин, судом критично оцінені показання позивача в частині незнання мети її знаходження в кабінеті нотаріуса при укладенні вказаної угоди між її колишнім чоловіком та ОСОБА_5 18 жовтня 2004 року, оскільки вони є суперечливими та спростовуються показаннями свідка ОСОБА_6, поясненнями відповідача та іншими зазначеними вище доказами.

При цьому позивач не змогла пояснити суду чому не знала про мету свого прибуття до нотаріальної контори 18 жовтня 2004 року.

Між тим, виходячи з вимог уточненої та доповненої позовної заяви, позивач сама усвідомлює, що нею пропущений строк позовної давності, оскільки однією з її вимог є поновлення строку позовної давності /а.с. 53-54/.

Виходячи з аналізу вищенаведених обставин, районний суд дійшов вірного висновку, що саме 18 жовтня 2004 року позивач ОСОБА_3 могла довідатись про порушення свого права, що відповідає положенням ч. 1 ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

В той же час до суду з позовною заявою про визнання договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та присадибної ділянки удаваним правочином, визнання його таким, що укладений, як договір купівлі-продажу ОСОБА_3 звернулася лише в листопаді 2014 року, тобто, після спливу позовної давності. Зважаючи на відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності, які не наводяться і самим позивачем, суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, разом з тим, беручи до уваги, що позов поданий ОСОБА_3 з порушенням строків позовної давності, правомірно відмовив з цих підстав у його задоволенні відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, з урахуванням заяви відповідача ОСОБА_8 про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог /а. с. 16, 23/.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що про укладення 18 жовтня 2004 року договору дарування, а не договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку та присадибної земельної ділянки її ніхто не повідомляв і про наслідки не розяснював, а також на те, що про цей факт позивачці стало відомо лише в листопаді 2014 року не ґрунтується на жодних доказах та спростовуються вищенаведеними обставинами, встановленими в ході судового розгляду даної справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: