Справа № 202/883/16-ц
Провадження № 2/0202/974/2016
19 лютого 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Мороза В.П.
при секретарі - Овечко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, Комунального підприємства «ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО № 25» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійним договору оренди нерухомого майна та визнання права власності, -
В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1, до КВЖРЕП Ленінського району, КП «ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО № 25» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якій позивач просить:
- визнати недійсним Договір оренди від 02 листопада 2015 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, щодо передання у користування житлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Хабаровська, 91, загальною площею 73,0 кв.м.;
- вивести кварту № 1 у житловому будинку № 7, літ. «А-10» по вул. Моніторна у м. Дніпропетровську, загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що розташована на 1 поверсі десятиповерхового будинку, зі статусу службового житла;
- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру № 1 у житловому будинку № 7, літ. «А-10» по вул. Моніторна у м. Дніпропетровську, загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що розташована на 1 поверсі десятиповерхового будинку та має наступну експлікацію: 1 коридор, загальною площею 10,7 кв.м.; 2 кладова, загальною площею 1,5 кв.м.; 3 кухня, загальною площею 8,6 кв.м.; 4 житлова, загальною площею 17,4 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м.; 5 житлова, загальною площею 10,2 кв.м., житловою площею 10,2 кв.м.; 6 ванна, загальною площею 2,6 кв.м.; 7 туалет, загальною площею 0,9 кв.м.; 8 житлова, загальною площею 11,4 кв.м., житловою площею 11,4 кв.м.; І лоджія, загальною площею 2,4 кв.м, з подальшою реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилалась на те, що жиле приміщення, а саме кварта № 1 у житловому будинку № 7, літ. «А-10» по вул. Моніторна у м. Дніпропетровську, безпідставно не виведене з числа службового, чим КВЖРЕП Ленінського району та КП «ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО № 25» Дніпропетровської міської ради не визнають права власності позивача на займане приміщення, яке видавалось її матері, як службове. У звязку з тим, що відповідачі позбавили можливості зареєструвати позивачу за собою право власності на квартиру що розташована у АДРЕСА_1, вона вимушена була взяти в оренду строком на два роки за 2 500,00 грн. у ОСОБА_2 житлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Хабаровська, 91, загальною площею 73,0 кв.м. Після укладання вищевказаного Договору оренди позивач забажала вселитись до орендованого майна, проте, виявилось, що у ньому проживають зовсім інші люди. Позивач вважає, що даними діями ОСОБА_2 порушив майнові права та інтереси позивача.
Позивач в судове засідання не зявилась, у позовній заяві зазначила клопотання про розгляд справи без її участі та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Представники відповідачів та треті особи в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України.
Розглянувши подані документи і матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_6, що підтверджується копією Свідоцтва про народження І-КИ № 392940.
ОСОБА_5 15 листопада 2003 року змінила прізвище на ОСОБА_1 у звязку з одруженням з ОСОБА_7.
У ОСОБА_1 та ОСОБА_7 06 травня 2004 року народилась дочка ОСОБА_8.
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у період з 28 січня 1983 року по 21 квітня 1998 року працювала на посадах двірника та прибиральниці у житлово-експлуатаційному обєднанні Ленінського району дільниці 38, що підтверджується копією Трудової книжки та Довідкою КВЖРЕП Ленінського району за вих. № 174 від 03.12.2015.
Зі змісту відповіді Архівного управління Дніпропетровської міської ради від 24.12.2015 за вих. № 3/39-Б-542 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11.11.1988 № 563/1 «Об утверждении списков на предоставление гражданам жилых помещений от предприятий» було затверджено списки працівників житлово-експлуатаційного обєднання Ленінського району дільниці 38, які заселяються до службової квартири № 1 будинку 63 на житловому масиві Парус. До даного списку увійшла ОСОБА_6 (двірник ЖЕО-38), а з нею члени її сімї: ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5.
У 1989 році ОСОБА_6 отримала Посвідчення № 856 на право заняття службової житлової площі, як працівник ЖЕО-38, а саме квартири, що розташована у АДРЕСА_1. А також їй було видано Картку квартиронаймача № 550001 на квартиру що розташована у АДРЕСА_1.
Керуючий санацією КВЖРЕП Ленінського району 04 грудня 2015 року подав до Міського голови клопотання за вих. № 173 від 03.12.2015, щодо виключення із числа службових трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2, житловою площею 39,20 кв.м., загальною площею 63,50 кв.м., у десятиповерховому будинку.
Згідно інформації Технічного паспорту від 04 лютого 2016 року, який складений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 (дослідження виконане експертом інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_11, кваліфікаційний сертифікат Серії АЕ № 002825, виданий 10 жовтня 2013 року), на кварту № 1 у житловому будинку № 7, літ. «А-10» по вул. Моніторна у м. Дніпропетровську, загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що розташована на 1 поверсі десятиповерхового будинку, квартира має наступну експлікацію: 1 коридор, загальною площею 10,7 кв.м.; 2 кладова, загальною площею 1,5 кв.м.; 3 кухня, загальною площею 8,6 кв.м.; 4 житлова, загальною площею 17,4 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м.; 5 житлова, загальною площею 10,2 кв.м., житловою площею 10,2 кв.м.; 6 ванна, загальною площею 2,6 кв.м.; 7 туалет, загальною площею 0,9 кв.м.; 8 житлова, загальною площею 11,4 кв.м., житловою площею 11,4 кв.м.; І лоджія, загальною площею 2,4 кв.м.
З пояснень позивача у позовній заяві судом встанволено, що у звязку з тим, що відповідачі позбавили можливості позивача зареєструвати за собою право власності на квартиру що розташована у АДРЕСА_1, вона вимушена була взяти в оренду строком на два роки за 2 500,00 грн. у ОСОБА_2 житлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Хабаровська, 91, загальною площею 73,0 кв.м. Після укладання вищевказаного Договору оренди позивач забажала вселитись до орендованого майна, проте, виявилось, що приміщення, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Хабаровська, 91, Індустріальний район, не належить ОСОБА_2 та у ньому проживають зовсім інші люди.
Згідно вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Частина 1 статті 212 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Проте, оскільки позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування тверджень про порушення її законних прав та інтересів зі сторони ОСОБА_2, суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги щодо визнання недійсним Договору оренди від 02 листопада 2015 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, щодо передання у користування житлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Хабаровська, 91, загальною площею 73,0 кв.м.
Аналізуючи позовні вимоги щодо виведення квартири № 1 у житловому будинку № 7, літ. «А-10» по вул. Моніторна у м. Дніпропетровську, загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що розташована на 1 поверсі десятиповерхового будинку, зі статусу службового житла та визнання права власності за ОСОБА_1 на даний обєкт нерухомого майна.
Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII, відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.
Згідно абз. 1 ст. 118 Житлового кодексу Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Зі змісту ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII, не підлягають приватизації:
-квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв;
-квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей);
-квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
З аналізу даної норми судом встановлено, що приватизації не підлягають лише квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, які розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, а не всі квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, оскільки норма ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII розмежовує декілька видів обєктів, а остання частина норми після пунктуаційного знаку крапки з комою виділяє складно підрядну частину речення, обидві частини якого «квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових», «квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках» підпорядковуються обовязковій ознаці «розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС».
Вказана норма містить вичерпний перелік об'єктів, які не підлягають приватизації та розширеному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.
Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка.
Згідно вимог ст. 125 Житлового кодексу Української РСР (в редакції станом на 1998 рік, тобто на момент звільнення ОСОБА_6 з роботи) без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які працювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (абз. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII).
Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Частиною 1 статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV).
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 щодо виведення кварти № 1 у житловому будинку № 7, літ. «А-10» по вул. Моніторна у м. Дніпропетровську, загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що розташована на 1 поверсі десятиповерхового будинку зі статусу службового житла та визнання за позивачем права приватної власності на даний обєкт нерухомості, з подальшою реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
З огляду на те, що судом було звільнено позивача від сплати судового збору, суд відносить судові витрати за рахунок Державного бюджету України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 5-8, 10, 58-62, 88, 212, 214, 215, 224-228 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, Комунального підприємства «ЖИТЛОВО-ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО № 25» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійним договору оренди нерухомого майна та визнання права власності задовольнити частково.
Вивести зі статусу службового житла кварту № 1 у житловому будинку № 7, літ. «А-10» по вул. Моніторна у м. Дніпропетровську, загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що розташована на 1 поверсі десятиповерхового будинку.
Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Ленінським РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області 11 лютого 2005 року, номер платника податків НОМЕР_2) право приватної власності на квартиру № 1 у житловому будинку № 7, літ. «А-10» по вул. Моніторна у м. Дніпропетровську, загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що розташована на 1 поверсі десятиповерхового будинку та має наступну експлікацію:
1 коридор, загальною площею 10,7 кв.м.;
2 кладова, загальною площею 1,5 кв.м.;
3 кухня, загальною площею 8,6 кв.м.;
4 житлова, загальною площею 17,4 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м.;
5 житлова, загальною площею 10,2 кв.м., житловою площею 10,2 кв.м.;
6 ванна, загальною площею 2,6 кв.м.;
7 туалет, загальною площею 0,9 кв.м.;
8 житлова, загальною площею 11,4 кв.м., житловою площею 11,4 кв.м.;
І лоджія, загальною площею 2,4 кв.м,
з подальшою реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя В.П. Мороз