АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційних скарг Генерального прокурора України, ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокурори України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями органів досудового розслідування, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокурори України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями органів досудового розслідування, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на свою користь 5 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги, посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. ст. 1167, 1176 ЦК України, обґрунтовував тим, що в період з 24 листопада 1999 року по 4 жовтня 2010 року відносно нього порушувались кримінальні справи, застосовувалось затримання, взяття під варту (40 днів), підписка про невиїзд, обшук, арешт майна, проводились неодноразові і численні слідчі дії, відбувались судові засідання, кінцевим результатом чого стало закриття кримінальної справи за відсутності в його діях складу злочину. Загальний термін, впродовж якого він перебував під слідством і судом, становить більше 13 років.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 10 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Справа № 757/23100/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4509/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Середа К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Генеральної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилався на те, що у кримінальній справі стосовно позивача є судове рішення від 19.04.2005 року про її закриття за скоєння інших злочинів, передбачених ч.2 ст.358,ч.2 ст.366 КК України з нереабілітуючих його підстав,що виключає право позивача на відшкодування моральної шкоди.

Крім того, не погоджуючись з рішенням суду ідентичні за змістом апеляційні скарги подали ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, в яких посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права, просили рішення змінити, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних скарг, вказували, що згідно з ч. 3 ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 143 124 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року скасовано та справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 153 224,40 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року скасовано та справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Представник Генеральної прокурори України проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 заперечував, просив її відхилити, та задовольнити скаргу Генерального Прокурора та відмовити у задоволенні позову.

Представник державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності осіб, які не з'явилися.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 10 березня 2000 року за ст. 86-1 КК України (в редакції 1960 року) слідчим слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим Селеметою Є.С. проти ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за фактом розкрадання в 1995 році під час перебування його на посаді начальника капітального будівництва (УКБ) Держкомнацу АР Крим 4,8 млрд крб. Вказана справа була об'єднана в одне провадження з раніше порушеною за фактом розкрадання кримінальною справою за тією ж статтею.

25 лютого 2002 року його дії були перекваліфіковані зі ст.86-1 КК України (в редакції 1960 року) на ст. 364 КК України (в редакції 2001 року).

26 липня 2002 року ОСОБА_1 було притягнуто як обвинуваченого за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 та ч. 2 ст. 358 КК України.

13 березня 2000 року йому була обрана міра запобіжного заходу-підписка про невиїзд, а 20 березня 2000 року - міру запобіжного заходу змінено на утримання під вартою, 7 липня 2000 року запобіжний захід було змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд.

Починаючи з 25 грудня 2002 року було складено обвинувальний акт за його обвинуваченням у скоєнні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, та ч. 2 ст. 358 КК України, який був затверджений заступником Генерального прокурора України та передано на розгляд до Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим, яким вказана справа була повернута Генеральному прокурору України для організації додаткового розслідування.

20 липня 2006 року обвинувальний акт за обвинуваченням його у скоєнні злочинів передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України було затверджено заступником Генерального прокурора України В.Шокіним і передано до Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим.

16 квітня 2009 року ухвалою Апеляційного суду АР Крим вирок Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим від 3 лютого 2009 року, яким ОСОБА_1 був виправданий, було скасовано і справу направлено на новий судовий розгляд.

Постановою Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим від 26 травня 2009 року кримінальна справа за його обвинуваченням була повернута прокурору АР Крим для додаткового розслідування.

Під час проведення додаткового розслідування неодноразово кримінальна справа припинялася у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, після чого знов розслідування поновлювалось.

Постановою слідчого Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим від 4 жовтня 2010 року досудове слідство по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч. 2 ст. 364 КК України було закрито на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року) у зв'язку з відсутністю складу злочинів.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право ставити питання про відшкодування моральної шкоди, починаючи з 15.06.2005 року (повернення справи на додаткове розслідування) та прийшов до висновку, що з точки зору розумності та достатності суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, повинна складати 10 000 грн.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає оскільки суд першої інстанції, неправильно встановив обставини справи та порушив норми матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування,прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною 2 статті 2 вказаного Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються і моральна шкода (ч. 5стаття 3).

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 вищевказаного Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру ( стаття 4 ).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування,прокуратури і суду» встановлено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством ( ч. 2 ).

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом ( ч. 3 ).

Таким чином, враховуючи вищевказані норми закону та встановлені обставини, тривалість страждань позивача в зв'язку з незаконним порушенням проти нього кримінальної справи за ст. 86-1 КК України, яка в подальшому була перекваліфікована на ст. 364 КК України та закрита 04.10.2010 року у зв'язку з відсутністю складу злочину, її тривале розслідування, застосування запобіжних заходів (тримання під вартою, в подальшому підписка про невиїзд) , колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яка була йому заподіяна внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення та позбавлення його можливостей реалізовувати свої звички і бажання, погіршення відносин з оточуючими людьми, а також призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя з моменту порушення кримінальної справи - 10.03.2000 року та по дату закриття кримінальної справи № 130236/2 - 04.10.2010 року.

При цьому в порушення вимог статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування,прокуратури і суду», яка зобов'язує орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора або суд, у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди, слідчий , який закрив кримінальну справу відносно позивача за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст.191, ч. 2 ст.364 КК України, зазначений обов'язок не виконав.

Проте, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що позивач має право ставити питання про відшкодування моральної шкоди, починаючи з 15.06.2005 року (повернення справи на додаткове розслідування) , оскільки такий висновок суду не узгоджується з положенням ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування,прокуратури і суду», яка чітко вказує період присудження моральної шкоди, а саме - перебування під слідством та судом.

При цьому судом невірно визначено і розмір моральної шкоди, яка завдана позивачу, оскільки ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування,прокуратури і суду» визначає, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом .

Однак, посилаючись в рішенні на вказаний Закон, суд першої інстанції вказану норму проігнорував та визначив суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 10 000 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Так, зважаючи, що під слідством та судом ОСОБА_1 за статтями Кримінального кодексу України, за якими 04.10.2010 року кримінальна справа була закрита за реабілітуючою підставою (відсутність складу злочину), перебував з 10.03.2000 р., то саме з цього часу та по 04.10.2010 р., повинно проводитись відшкодування моральної шкоди позивачу.

Доводи ОСОБА_1 та його представника про те, що моральна шкода повинна нараховуватись до того часу коли він дізнався про закриття кримінальної справи колегія суддів відхиляє, цей строк пов'язаний з укладенням процесуального документу про закриття кримінальної справи тобто відповідною постановою. Сам ОСОБА_1 не був позбавлений своїх процесуальних прав знайомитись з матеріалами кримінальної справи і отримувати відповідні копії документів.

Доказів на підтвердження його звернення з заявою про надання йому копії Постанови про закриття кримінальної справи суду не надав.

При розрахунку моральної шкоди, колегія суддів враховує доводи Вищого спеціалізованого суду України та мінімальну заробітну плату на час ухвалення рішення, а саме 1 378 грн.

Оскільки період з 10.03.2000 року по 04.10.2010 року складається з 10 років 5 місяців 24 дні, то розмір моральної шкоди, яка повинна бути стягнута на користь позивача складає (125 місяців х 1 378 грн. = 172 250 грн. + 45,9 грн. (середньоденний розмір мінімальної заробітної плати) х 24 дні = 1 101,6 грн.) 173 351,60 грн.

Враховуючи характер і тривалість страждань позивача та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, а також роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, колегія суддів вважає , що вказаний розмір моральної шкоди буде достатнім для відновлення немайнових втрат ОСОБА_1.

При цьому доводи апеляційної скарги позивача та його представника стосовно того, що розмір моральної шкоди, спричинений ОСОБА_1 складає 5 000 000 грн, вказаного висновку суду не спростовує, оскільки колегією суддів при визначенні розміру моральної шкоди враховано всі зазначені позивачем втрати немайнового характеру.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги Генеральної прокуратури України про те, що у кримінальній справі стосовно позивача є судове рішення від 19.04.2005 року про її закриття за скоєння інших злочинів, передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст.366 КК України з нереабілітуючих його підстав, що виключає право позивача на відшкодування моральної шкоди, оскільки вказана обставина позбавляє особу права на відшкодування шкоди з підстав закриття справи саме за вказаними злочинами, і на право позивача щодо відшкодування шкоди з підстав закриття кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України за відсутністю складу злочину, що є реабілітуючою підставою, не впливає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги представника Генеральної прокуратури України, ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року - скасувати та ухвалити нове наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 до Генеральної прокурори України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями органів досудового розслідування - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 173 351 гривень 60 копійок у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді