Ухвала

іменем України

06 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Попович О.В.,Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору комісії та скасування його державної реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2010 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом та, уточнивши його, просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, визнати недійсними договір комісії щодо здійснення продажу її квартири, укладений 26 січня 2009 року між нею та ОСОБА_8, договори позики та іпотеки, укладені 26 січня 2009 року між нею та ОСОБА_10, договір купівлі-продажу квартири від 11 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_8 на підставі договору комісії та ОСОБА_9, зобов'язати ОСОБА_8 відшкодувати їй 120 000 грн, а ОСОБА_9 - 100 000 грн майнової шкоди та виселити його із цієї квартири.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що квартира належала їй на праві власності і вона не мала на меті її продавати, укладаючи оспорювані договори не розуміла їх змісту та правових наслідків, і вважала, що укладає кредитний договір, а договір комісії вважала страховим полісом на випадок неповернення кредиту. Крім того, оспорювані договори порушують права її неповнолітньої дитини на користування квартирою, оскільки укладені без згоди органу опіки та піклування.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2010 року позовні вимоги роз'єднані у самостійні провадження і позовні вимоги про відшкодування шкоди ОСОБА_8 залишено у цьому провадженні.

У травні 2010 року ОСОБА_7, законним представником якого є ОСОБА_6, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору комісії, скасування його державної реєстрації і зобов'язання державної нотаріальної контори внести відповідні зміни до державного реєстру правочинів, посилаючись на ті обставини, що оспорюваним договором комісії порушені його права на користування житлом.

Позов ОСОБА_7 об'єднаний з первинним позовом в одне провадження.

Ухвалою Московського районного суду від 26 травня 2010 року позовну заяву ОСОБА_6 про відшкодування шкоди залишено без розгляду на підстав її заяви.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано недійсним договір комісії квартири від 26 січня 2009 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, та скасовано його державну реєстрацію. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_9, який не був стороною у справі та вважає, що ухваленим рішенням вирішено питання про його права та обов'язки, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оспорюваний договір комісії суперечить правам та інтересам неповнолітнього ОСОБА_7 та вимогам чинного законодавства, оскільки укладений без згоди органів опіки і піклування, що є підставою для визнання його недійсним.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій в повному обсязі погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Московською районною у м. Харкові радою 16 січня 2007 року, у якій разом з нею зареєстровані та проживають її син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та тітка ОСОБА_11

26 січня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено договір комісії, за яким відповідач отримав право вчинити за її дорученням, в її інтересах та за її рахунок, але від свого імені, створюючи для неї певні юридичні наслідки, правочин, а саме здійснити продаж її однокімнатної квартири.

11 вересня 2009 року ОСОБА_8, діючи на підставі цього договору комісії, продав квартиру ОСОБА_9

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, та встановивши, що предметом спору є договір комісії, на підставі якого відповідач продав квартиру ОСОБА_6 ОСОБА_9, не визначився із колом осіб, які повинні брати участь у справі, та не з'ясував, чи може вплинути ухвалене рішення на права та обов'язки ОСОБА_9, який є власником квартири на даний час, та ОСОБА_6, яка брала участь у справі як законний представник сина ОСОБА_7 та яка також є і стороною оспорюваного договору комісії, не вирішив питання про їх залучення до участі у справі у порядку, визначеному ст. ст. 33, 35, 36 ЦПК України.

Разом із тим, визнаючи недійсним договір комісії з тих підстав, що він порушує права та суперечить інтересам неповнолітного, суд першої інстанції не перевірив, чи користувався він квартирою на момент укладення оспорюваного договору та чи повідомляла про це ОСОБА_6 при укладенні договору комісії та договору купівлі-продажу та чим це підтверджується, не встановив, чи порушує договір комісії його права і чи потрібна була згода органу опіки та піклування на укладення цього договору, зробив передчасний висновок про часткове задоволення позову, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права

Апеляційний суд цих недоліків не усунув, на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, постановив ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:О.П. Касьян В.П. Гончар Д.О. Остапчук О.В. Попович В.О. Савченко