У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБобрової І.О.,
суддів:Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
при секретарі:Зіньковець О.О.,
за участю:позивача ОСОБА_5, представника відповідача Шабовти С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігів від 20 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Приватного підприємства «Захід-Холдінг-Центр» про зміну підстави звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігів від 20 січня 2016 року та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігів від 20 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом допущено ряд порушень матеріального та процесуального права; судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи; недоведені обставини, які суд вважав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи. Так, заявник наполягає на тому, що розрахункові йому було запропоновано отримати лише 15.09.2015 телеграмою та листом від 09.09.2015, а не у день звільнення, як зазначає суд в рішенні, крім того заявник вказує, що 04.09.2015 він з'явився до роботодавця, але трудову книжку та розрахунок по зарплаті не отримав, що і не заперечувалось і самим відповідачем. До того ж, в матеріалах справи містяться копії відомостей про видачу заробітної плати, однак заявник у цих відомостях свого підпису не ставив, а тому вважає, що дані відомості є сфальсифікованими і тому не можуть бути визнані допустимими доказами у справі.

Також, на думку апелянта, судом не прийнято до уваги ту обставину, що заяви про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) заявник не писав, наполягаючи на тому, що ним було написано заяву про звільнення на підставі п.4 ст.32, п.6 ст.36.

Крім того, апелянт вважає, що судом було грубо порушено норми цивільного процесуального законодавства. Так, суд вийшов за межі своїх повноважень передбачених ст.157 ЦПК України, розглянувши справу у відсутності позивача, позбавив заявника можливості збільшити або зменшити розмір позовних вимог, безпідставно стягнув з нього (заявника) судові витрати. На думку апелянта, судом не виконано вимоги ст.214 ЦПК України.

В судовому засіданні ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу і просив задовольнити його позов, скасувавши рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, надавши письмові та усні заперечення на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається в своєму позові.

Колегія суддів погоджується з даним висновком.

По справі встановлено, що ОСОБА_5 з 01.12.2014 був прийнятий охоронником в ПП «Захід - Холдінг - Центр» з окладом згідно із штатним розписом, з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність, відповідно до Наказу № 14-к (а.с.31).

Наказом №11 від 31.08.2015 року ПП «Захід - Холдінг - Центр» у зв'язку з розірванням договору на охорону об'єкта - ТОВ «Медичний центр «Гемафонд» згідно з ч.2 ст. 32 КЗпП України ОСОБА_5 переміщено із збереженням заробітної плати на посаді охоронника з 01.09.2015 року на об'єкт «Київський завод шампанських вин» (а.с.34).

02.09.2015 року ОСОБА_5 залишив на КПП підприємства «Київський завод шампанських вин» заяву, вказавши, що у зв'язку з припиненням обслуговування ТОВ «Медичний центр «Гемафонд» та зміною істотних умов праці (розмірів оплати праці) на підставі ч.4 ст.32 КЗпП України він просив звільнити його з роботи за п.6 ст. 36 КЗпП України, врахувавши ч.3 ст.32 та ч.3 ст. 38 КЗпП України 04.09.2015 року (а.с.32).

Наказом №13-к від 04.09.2015 року ПП «Захід - Холдінг - Центр» ОСОБА_5 звільнено з роботи з 04.09.2015 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.35).

Вимоги позивача про зміну статті звільнення з ст.38 КЗпП України на п.6 ст. 36 КЗпП є безґрунтовними.

Відповідно до ч.2 ст.32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Як роз'яснено в пункті 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, «припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо)».

Суд, відмовляючи в задоволенні вимог позивача щодо зміни статті звільнення, дійшов вірного висновку, що позивач був переміщений на інший об'єкт у м. Київ, розмір оплати його праці не змінювався, тобто істотні умови праці жодним чином не були змінені, а тому доводи позивача щодо зміни істотних умов праці у зв'язку з переміщенням його, як охоронника, на інший об'єкт у тому самому місці, не заслуговують на увагу.

Виходячи з формулювання позовної вимоги (зміна статті звільнення), слід зазначити, що обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_5 не бажав працювати у відповідача, подавши відповідну заяву про звільнення з 04.09.2015. Вже 01.09.2015 він працевлаштувався в ТОВ «Медичний центр «Гемафонд» (а.с.113). З огляду на це трудовий договір і був розірваний відповідачем саме за ініціативою працівника у строки на яких він наполягав. Підстави для розірвання трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП у роботодавця були відсутні.

З огляду на відсутність змін істотних умов праці, відсутні підстави для зміни статті звільнення та для стягнення на користь позивача вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку за ст.44 КЗпП.

Розглядаючи справу та відмовляючи в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, судом було встановлено, що позивач після 01.09.2015 року на роботу не виходив, розрахунок був проведений після звернення позивача за розрахунком, що підтверджується відповідною відомістю на виплату грошей на а.с.91, а тому вини відповідача у несвоєчасному проведенні розрахунку немає.

З даним висновком суду повністю погоджується апеляційний суд, оскільки він є законним, обґрунтованим та повністю відповідає правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом досліджувалися графіки чергувань по об'єкту «Гемофонд» за серпень 2015 року (а.с.93) та об'єкту Київський завод шампанських вин «Столичний» за вересень 2015, з яких вбачається, що позивач востаннє чергував 30.08.2015. Наступне чергування за графіком у нього повинно було бути 04.09.2015, проте позивач до роботи в цей день не став. Вимогу про проведення з ним розрахунку при звільненні в належний спосіб за юридичною адресою відповідача - АДРЕСА_1 чи за місцезнаходженням офісу керівника - АДРЕСА_2 - позивач не висував, обмежившись подачею заяви про звільнення від 02.09.2015 та «пояснювальною запискою» без дати, які залишав на КПП об'єкту Київський завод шампанських вин «Столичний», з яким трудових відносин у ОСОБА_5 не було .

Письмові докази у справі свідчать про те, що ст.охорони об'єкту Київський завод шампанських вин «Столичний» ОСОБА_7 пропонував ОСОБА_5 почекати керівника на об'єкті або поїхати до офісу за розрахунком, проте позивач цю пропозицію не прийняв, пославшись на те, що поспішає та додавши, що буде звертатися до суду (а.с.36).

Натомість, відповідач довів той факт, що вживав заходи до проведення вчасного розрахунку з позивачем. Так, на а.с.42 міститься лист на ім'я позивача від 07.09.2015 (понеділок) з пропозицією отримати повний розрахунок за адресою АДРЕСА_2. На а.с. 39 міститься копія телеграми від 09.09.2015 з аналогічною пропозицією «терміново, не пізніше 15 вересня 2015 прибути АДРЕСА_2 для проведення розрахунку». Факт отримання вказаної кореспонденції позивач не заперечує. Про намагання відповідача провести вчасно розрахунок з позивачем свідчить і «Деталізація по локальним і роумінговим дзвінкам» за телефонним номером керівника ПП «Захід - Холдінг - Центр» Шабовти С.Б., відповідно до якої керівник зв'язувався за телефоном з позивачем і вів розмови 230 сек. Вхідних дзвінків з телефонного номера позивача на телефонний номер керівника не було, що спростовує доводи позивача з приводу його не однократних звернень за телефоном до Шабовти С.Б. з питань отримання як найшвидше свого розрахунку при звільненні.

З огляду на це, підстави для застосування ст.117 КЗпП України відсутні.

Також апеляційний суд погоджується із висновком суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за відпрацьовані надурочні години та за суміщення професій, оскільки позивачем не надано суду належних доказів щодо виконання ним надурочних робіт та роботи кочегара. Судом досліджувалися договір про охорону об'єкту від 01.08.2014 між ПП «Захід - Холдінг - Центр» та ТОВ «Медичний центр «Гемафонд» (а.с.110) та посадова інструкція охоронника (а.с.114). В даних документах відсутні будь-які посилання на виконання охоронниками додаткової роботи кочегара. Даних, що сам ПП «Захід - Холдінг - Центр» доручав ОСОБА_5 якусь додаткову роботу в матеріалах справи не має. Стосовно неналежної оплати надурочних годин, судом встановлено, що ще в 2010 році відповідачем було прийнято рішення про запровадження підсумованого обліку робочого часу. Вказану обставину сторони визнали. Профспілка на ПП «Захід - Холдінг - Центр» відсутня. Судом досліджувався графік роботи охоронника (а.с.17) та витяг з Внутрішнього трудового розпорядку для охоронників ПП «Захід - Холдінг - Центр» . Згідно з довідкою від 11.04.2016, середньомісячна кількість фактично відпрацьованого часу позивачем за період з грудня 2014 по серпень 2015 складає 157,3 год., при середньомісячній нормі тривалості робочого часу за цей же період -164,9 години (дана кількість вирахувана виходячи з Листів Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 №10196/0/14-14/13 та від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13). Доводи позивача щодо відсутності такого документу як Внутрішній трудовий розпорядок для охоронників ПП «Захід - Холдінг - Центр» спростовується власною заявою позивача від 01.12.2014, в якій вказано, що з Умовами трудового розпорядку він ознайомлений (а.с.30). З огляду на це у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Вказане вище спростовує і доводи апеляційної скарги з цього питання.

Оскільки судом не було встановлено підстав для стягнення коштів за надурочні години та за суміщення професій, відсутні підстави і для перерахунку коштів за невикористану відпустку та для зобов'язання відповідача проіндексувати нараховані суми. Докази на спростування даних розрахунку при звільненні (а.с.92) в матеріалах справи відсутні.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.237-1 КЗпП України, апеляційний суд приходить до висновку, що порушення законних прав позивача з вини відповідача внаслідок порушення його прав та несвоєчасної виплати розрахункових при звільненні не знайшло свого підтвердження, а тому рішення щодо відмови у задоволені вимог в зазначеній частині є вірним та законним.

Посилання заявника на порушення судом вимог ст.157 ЦПК України не заслуговує на увагу. Згідно із журналом судового засідання (на а.с.79-80) 28 грудня 2015 було розпочато судове засідання у даній справі. Позивач брав участь в даному судовому засіданні, надавав пояснення суду, мав можливість вислухати та задати питання свідкам. В цьому ж судовому засіданні він подав заяву про збільшення позовних вимог, через що у засіданні була оголошена перерва на 20.01.2016, про що позивач був повідомлений під підпис (а.с.81). В судове засідання 20.01.2016 позивач не з'явився і про причини неявки суд не повідомив. З огляду на вказане вище та приписи статей 159 та 191 ЦПК України у суду першої інстанції не було підстав для відкладення розгляду справи.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо безпідставно стягнутих з ОСОБА_5нього судових витрат. Висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає Закону України «Про судовий збір», зокрема, згідно з ст. 5 від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Проте, позивачем були заявлені окрім зарплати також і вимоги про стягнення моральної шкоди та про зміну статті звільнення, за які правомірно був стягнутий судовий збір.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313, 315, 317, 319, 324 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігів від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: