УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Карпенко С.О.Мостової Г.І.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Чернігівторф» про поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював на посаді провідного інженера-технолога філії «Смолинський торфобрикетний завод» ДП «Чернігівторф» з 22 жовтня 2014 року одночасно був головою первинної профспілкової організації ДП «Чернігівторф» та головою незалежної профспілки гірників України. Наказом відповідача від 04 лютого 2015 року № 4 «Про склад комісії з питань перевірки знань працівників з питань охорони праці» позивача було включено до складу комісії, у зв'язку з чим у період з березня по квітень 2015 року він проходив навчання у ДП «Чернігівський експертно-технічний центр держгірпромнагляду України», про що було повідомлено керівника ДП «Чернігівторф».

Позивач зазначав, що 30 квітня 2015 року його було ознайомлено з наказом ДП «Чернігівторф» від 30 квітня 2015 року № 30-к «Про звільнення за прогул без поважних причин» з 30 квітня 2015 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, проте з актом про відсутність на роботі його не було ознайомлено. Вважає звільнення незаконним та таким, що суперечить п. 1 ст. 249, п. п. 1, 6 ст. 252 КЗпП України. Крім того, оскільки позивач є головою первинної профспілки, тому згоду на звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України повинна була надати вищестояща профспілкова організація.

Також, позивач зазначав, що у день звільнення з ним не було проведено повний розрахунок.

На підставі наведеного, просив суд поновити його на посаді провідного інженера-технолога філії «Смолинський торфобрикетний завод» ДП «Чернігівторф», стягнути заробітну плату за період навчання у ДП «Чернігівський експертно-технічний центр держгірпромнагляду України», а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу і 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відмова Незалежної профспілки гірників України від 01 липня 2015 року у звільненні ОСОБА_6 є необґрунтованою, а посилання на те, що ДП «Чернігівторф» не долучило до подання належним чином завірених документів, які підтверджують факт порушення працівником трудової дисципліни та звільнило ОСОБА_6 з займаної посади, не отримавши згоди виборного органу профспілкової організації, є помилковими, оскільки НПГУ не позбавлена можливості самостійно витребувати необхідні їм документи.

Проте повністю погодитися із такими висновками судів не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивач працював з 05 червня 2006 року по 30 квітня 2015 року у ДП «Чернігівторф»: з 05 червня 2006 року по 21 жовтня 2014 року на посаді інженера-технолога, а з 22 жовтня 2014 року по 30 квітня 2015 року на посаді провідного інженера-технолога, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.3).

Крім того, встановлено, що ОСОБА_6 є головою первинної профспілкової організації ДП «Чернігівторф» та головою Чернігівського обласного об'єднання Конфедерації вільних профспілок України.

Наказом від 30 квітня 2015 року № 7 ОСОБА_6 звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин.

Відповідно до акта від 30 березня 2015 року, складеного та підписаного ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, провідний інженер-технолог ОСОБА_6 був відсутній на робочому місці з 08.00 год. до 16.45 год. з 02 по 05, з 10 по 13, 16, 20, 23, 27, з 30 по 31 березня 2015 року.

Згідно з актом від 29 квітня 2015, складеного та підписаного працівниками ДП «Чернігівторф» ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, провідний інженер-технолог ОСОБА_6 був відсутній на робочому місці з 08.00 год. до 16.45 год. з 01 по 03, з 06 по 10, з 21 по 23, з 28 по 29 квітня 2015 року.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Зі змісту ч. 1 ст. 43 КЗпП України вбачається, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п.п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно ч. 6 ст. 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

У порушення наведеного вище суди попередніх інстанцій не врахували, що наказ про звільнення позивача видано 30 квітня 2015 року, а подання про погодження звільнення ОСОБА_6 відповідачем до Незалежної профспілки гірників України було направлено лише 16 червня 2015 року.

Крім того, згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення; що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення; що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника; що стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Чинне законодавство не містить вказівки про певні засоби доказування, виключно якими сторона має довести свою присутність на роботі в певний час.

Суди у порушення зазначених вище вимог закону належним чином не перевірили додержання порядку накладання дисциплінарного стягнення на позивача у відповідності зі ст. 149 КЗпП України, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про витребування відповідачем у ОСОБА_6 письмових пояснень щодо відсутності його на робочому місці у дні, зазначені в актах від 30 березня 2015 року та 29 квітня 2015 року.

Зазначаючи про те, що надані позивачем посвідчення про відрядження не можуть підтверджувати поважність причин відсутності працівника на робочому місці, оскільки вони видавалися безпосередньо самим позивачем, суди попередніх інстанцій не врахували, що у зазначених посвідченнях про відрядження наявні відмітки прибуття/вибуття не тільки Профкому ДП «Чернігівторф», головою якої є позивач, але й Незалежної профспілки гірників України.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Таким чином, ураховуючи, що судами не встановлено всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, а саме не перевірено належним чином дотримання порядку одержання згоди на звільнення профспілкової організації, не перевірено поважність причин відсутності працівника на робочому місці, не перевірено належність і допустимість доказів відсутності працівника на робочому місці, та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов

Судді:Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

С.О. Карпенко

Г.І. Мостова