ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1096/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря ГОЛОДЕНКО К.В.

сторін:

позивачки ОСОБА_2

представника позивачки ОСОБА_3

відповідача-1 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5, ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ " ЛОКОМОТИВ-8", треті особи: Державна виконавча служба Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту , суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ЖБК "Локомотив-8", залучивши в якості третіх осіб Державну виконавчу службу Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, Шістнадцяту Київську державну нотаріальну контору про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, уточнивши позовні вимоги та в остаточній редакції 18.12. 2015 року просила:

- визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- зняти арешт накладений постановою №1530 від 14.11.2006відділом Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві та зареєстрований Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 21.11.2006 за №4090746,із квартири АДРЕСА_1, належній на праві власності ОСОБА_2.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_3, який діє за довіреністю НАС 030857 від 31.10. 2015 року уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах, пояснивши суду, що вона , з 02 вересня 1987року є членом Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 02 січня 1986року №3/2-86.

27листопада 1987року, на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.09.1987року №915, їй, як члену Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8», було видано ордер на житлове приміщення в домі житлово-будівельного кооперативу серія Ж №064231.

Зазначеним ордером надано їй , як члену Житлово- будівельного кооперативу «Локомотив-8», квартиру загальною площею 88,9кв.м за адресою: АДРЕСА_1,для проживання разом із сім'єю з п'яти чоловік.

Відповідно до Довідки Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8» № 34 від 17 серпня 2015 року, нею 29 лютого 1992 року було сплачено в повному обсязі суму пайового внеску за квартиру.

Вона як член Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8», та яка сплатила повну вартість пайового внеску за квартиру, являється її одноособовим власником.

29 жовтня 2013року, вона, звернулась до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про державну реєстрацію права власності на належну їй квартиру, що розташована АДРЕСА_1.

Однак, 14 листопада 2013року, їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на належну їй квартиру, що розташована АДРЕСА_1,у зв'язку з наявністю зареєстрованого обтяження щодо її майна.

Згідно з вироком Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2006року, її сина ОСОБА_4, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки. Крім того, зазначеним вироком Стягнуто з ОСОБА_4 14 501,00грн матеріальної та 50 000,00грн моральної шкоди на користь ОСОБА_5.

На момент відкриття виконавчого провадження щодо стягнення, присуджених вироком суду грошових сум, її син був зареєстрований за адресою реєстрації: АДРЕСА_1.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомо майна станом на 20.03.2015року, на квартиру, що розташована АДРЕСА_1,21листопада 2006 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження (арешт) за №4090746на підставі постанови відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві №1530 від 14.11.2006щодо особи боржника - ОСОБА_4.

Однак, оскільки її син, ОСОБА_4, не є членом житлово- будівельного кооперативу, не сплачував пайовий внесок за квартиру, що розташована по АДРЕСА_1,він не має права власності на зазначену квартиру, а лише має право на проживання в ній, як член її родини, а тому вважає, що накладення арешту на квартиру, яка розташована по АДРЕСА_1,при примусовому виконанні рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 є неправомірним.

03 квітня 2015року, нею було направлено заяву про скасування арешту до відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, однак, листом від 08 квітня 2015року виконавчою службою повідомлено, що виконавче провадження щодо ОСОБА_4 на виконанні не перебуває, документи з виконавчого провадження передано до архіву та знищено відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2008року №2274/5 «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби».

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги визнав та не заперечував проти заявлених вимог.

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_7, належним чином повідомлені про розгляд справи. у судове засідання не прибули, про те , 26.02. 2016 року до справи надали свої письмові заперечення та просили у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у письмових запереченнях, пояснивши суду, що відповідач ОСОБА_4 до цього часу не відшкодував заподіяну їй матеріальну та моральну шкоду за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 24.07. 2006 року.

Треті особи: - ЖБК "Локомотив-8" свого представника у судове засідання не направив, про те, через загальну канцелярію за № 7832 від 12.02. 2016 року в особі голови ОСОБА_8, надав письмову заяву про визнання позовних вимог та просив розглядати справу за відсутності їх представника ( а.с. 109-110).

- Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора у своєму листі за вх. № 1552 від 13.01. 2016 року ( а.с. 107) та відповідно за вх. № 17713 від 22.03. 2016 року, просила розглядати справу за відсутності їх представника.

- Державна виконавча служба Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, належним чином повідомлена про розгляд справи у с удове засідання не направила свого представника, будь-яких заяв через загальну канцелярію суду не надала.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника ОСОБА_3, відповідача-1 ОСОБА_4, вивчивши письмові заперечення відповідача-2 ОСОБА_5, матеріали кримінальної справи № 1-551/06 по обвинуваченню ОСОБА_4 за ст. 286 ч.2 КК України, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності , всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як встановлено у судовому засіданні та слідує із матеріалів справи , 27листопада 1987року, на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.09.1987року №915, ОСОБА_2 , як члену Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8», було видано ордер на житлове приміщення в домі житлово-будівельного кооперативу серія Ж №064231 ( а.с. 5). Зазначеним ордером надано їй , як члену Житлово- будівельного кооперативу «Локомотив-8», квартиру загальною площею 88,9кв.м за адресою: АДРЕСА_1,для проживання разом із сім'єю з п'яти чоловік

Відповідно до Довідки Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8» № 34 від 17 серпня 2015 року, позивачкою ОСОБА_2 29 лютого 1992 року було сплачено в повному обсязі суму пайового внеску за квартиру ( а.с. 6).

14 листопада 2013року, позивачці ОСОБА_2 було відмовлено у державній реєстрації права власності на належну їй квартиру, що розташована АДРЕСА_1,у зв'язку з наявністю зареєстрованого обтяження щодо її майна ( а.с. 7; 8-9).

Дійсно, відповідно до ордеру на житлове приміщення в домі- житлово-будівельного кооперативу серія Ж №064231 від 27.10.1987року, позивачці надано право на зайняття житлового приміщення разом із сім'єю з п'яти чоловік, в тому числі із сином ОСОБА_4, відповідачем у справі.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 20.03. 2015 року на квартиру, що розташована АДРЕСА_1 21листопада 2006 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження (арешт) за №4090746на підставі постанови відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві №1530 від 14.11.2006щодо особи боржника - ОСОБА_4 ( а.с. 8-10).

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що обтяження - це заборона розпоряджатися та або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 57 ч.2 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Про те, судом не можуть бути прийняти до уваги твердження позивачки та її представника ОСОБА_3 щодо накладення арешту на квартиру Державною виконавчою службою Дарницького РУЮ у м. Києві 14.11. 2006 року, що розташована по АДРЕСА_1 для забезпечення реального виконання вироку Дарницького районного суду м. Києва від 24.07. 2006 року про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4, оскільки спростовуються матеріалами , як кримінальної справи так і цивільної справи у їх сукупності

Згідно з вироком Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2006року, відповідача ОСОБА_4, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки.

Крім того, зазначеним вироком стягнуто з ОСОБА_4 14 501,00 грн матеріальної та 50 000,00грн моральної шкоди ( а.с. 11-12), вказаний вирок залишено без змін Апеляційним судом м. Києва від 24.01. 2007 року ( а.с. 13-15) та був зареєстрований за адресою реєстрації:АДРЕСА_1

Як вбачається із матеріалів кримінальної справи № 1-551/06 по обвинуваченню

ОСОБА_4 за ст. 286 ч.2 КК України, постановою слідчого СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_9 від 13.03. 2006 року накладено арешт на майно ОСОБА_4, де б воно не знаходилося і в чому б воно не полягало ( а.с. 51 крим. справи.), у зв"язку з відсутністю нерухомого майна на праві власності за ОСОБА_4, постанову повернуто без виконання начальником КМБТІ за № 11831 від 30.03. 2006 року ( а.с. 52 крим. справи).

14.08. 2007 року постановою Кагарлицького районного суду Київської області на підставі ст.1 п. "б" Закону України "Про амністію" від 19.04. 2007 року, ОСОБА_4 звільнений від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі на 1 рік 11 місяців 9 днів ( а.с. 242 крим. справи).

Разом з тим, у матеріалах кримінальної справи відсутній виконавчий лист про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 14 501,00гривень та моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 з відміткою про повне виконання вироку в частині відшкодування шкоди.

Вказаний факт про невиконання вироку в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь ОСОБА_5 , підтвердив і допитаний у судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 , позивачка ОСОБА_2, яка запевнила суд, що найближчим часом розрахуються з відповідачкою, а також дану обставину щодо невиконання вироку в частині відшкодування заподіяної шкоди , яка сталася внаслідок ДТП, підтвердив у судовому засіданні 26.02. 2016 року представник відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_7 ( а.с. 116- 118).

Отже, вирок Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2006року, набув чинності 24.01. 2007 року, а виконавчий лист про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 14 501,00гривень та моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 виданий ОСОБА_5 за її письмовою заявою для звернення до виконання до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві 21.03. 2007 року ( а.с. 231; 236 крим. справи), а арешт на спірну квартиру накладений раніше 14.11. 2006 року, тобто за чотири місяці 7 днів до отримання потерпілою виконавчого листа для передачі на виконання.

Разом з тим, позивачка не надала суду копію постанови відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві № 1530 від 14.11. 2006 року щодо особи боржника ОСОБА_4 і за яким саме виконавчим документом було накладено арешт, оскільки начальником КМБТІ у листі за № 11831 від 30.03. 2006 року повідомлено про відсутність нерухомого майна на праві власності за ОСОБА_4 ( із матеріалів кримінальної справи).

Водночас, листом начальника ВДВС Дарницького РУЮ в м. Києві І.І. Ярушевською від 08.04. 2015 року , повідомлено позивачку на її звернення від 03.04. 2015 року за вх. № 3870/0335, щодо надання інформації саме за виконавчим документом № 1-551 від 10.08. 2006 року не виявляється можливим ( а.с.16).

Про те, самого письмового звернення позивачка до позовної заяви не долучає , а тому суд робить висновки, щодо зазначення у письмовому зверненні неправдивих відомостей навіть за виконавчим документом № 1- 551 від 10.08. 2006 року у кримінальній справі, на який робить акцент позивачка, оскільки, як вже встановлено у судовому засіданні вирок Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2006року, набрав законної сили 24.01. 2007 року, а не 10.08. 2006 року, а виконавчий лист на виконання по вказаній кримінальній справі передано , як вбачається із заяви потерпілої, 21.03. 2007 року і ніяким чином не 10.08. 2006 року, як зазначала позивачка у своєму зверненні до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві, тим самим заборона на відчуження спірної квартири ніяким чином не пов"язана з виконанням вироку Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2006року.

Як встановлено у судовому засіданні ОСОБА_2 27.11.1987року отримала ордер № 064231серія Ж на житлове приміщення в будинку житлово- будівельного кооперативу.

На момент отримання даного ордеру діяв Цивільний Кодекс УРСР, в редакції 1963року та Закон України «Про власність», які не передбачали обов'язкової державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до зазначеного Ордеру № 064231серія Ж від 27 листопада 1987 року ОСОБА_2 та ОСОБА_10 перебували у шлюбі.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 № 2006-VII. який діяв на момент видачі ОСОБА_2, як члену Житлово- будівельного кооперативу «Локомотив-8» ордеру на житлове приміщення - майно,нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен зподружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.Це означає, що ОСОБА_2 не може бути одноосібним власником арештованої квартири.

Відповідно до ч. З ст. З чинного на сьогодні ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - речові права на нерухоме майнота їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними занаявності однієї з таких умов:

- реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства,що діяло на момент їх виникнення;

- на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що непередбачало їх обов'язкової реєстрації.

Зважаючи на те, що арешт на квартиру АДРЕСА_1. 02121було накладено 21 листопада 2006року (що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно), тобто до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV,даний арешт визнається дійсним.

Крім того, листом № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до статті 2 ЗаконуУкраїни від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речовихправ на нерухоме майно та їх обтяжень»державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердженнядержавою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних де Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень

З пояснень позивачки у судовому засіданні встановлено, що її чоловік ОСОБА_10 помер , однак в підтвердження своїх доводів , доказів суду не надала.

Разом з тим, позивачка не зверталася до суду з клопотанням про витребування відповідних доказів в порядку ст. ст. 133, 134. 137 ЦПК України.

Відповідно до абзацу 4 п.7. Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.06.2009 року подання доказів можливе на стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишити заяву без руху та повертати заявнику.

Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 1 ЦПК України закріплено, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин

В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, позивач повинен довести обставину порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів відповідачем.

Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Разом з тим, позивач не пред'являє жодних вимог до відповідача.

Виходячи з обставин наведених вище, суд приходить до висновку, що про відсутність спору між позивачем з одного боку та ОСОБА_4 з іншого.

Статтями 57, 59, 60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів.

Суд звертає увагу також на те, що відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За таких обставин, з'ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача, суд дійшов висновку про неможливість його захисту в обраний позивачем спосіб, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позовні вимоги щодо зняття арешту із спірної квартири АДРЕСА_1 є похідними від вимог про визнання права власності на вищезазначену квартиру , які позивачкою ставляться як підстава для зняття арешту із квартири, тому вказані вимоги не можуть бути задоволені внаслідок їх безпідставності.

Оскільки суд відмовляє у задоволені позовних вимог позивача, то, у відповідності до ст.88 ЦПК України, судові витрати з відповідача до стягнення не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 19, 41, 55, 124 Конституції України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ , ст. 145 ЖК України, Закону України «Про власність»,ст. ст. 1, 3, 10, 11, 16, 27, 57, 59, 60, 88, 212, 213, 214, 215, 218, 222 ч.3, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5, ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ " ЛОКОМОТИВ-8", треті особи: Державна виконавча служба Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 04 квітня 2016 року.

Кримінальну справу за № 1-551/06 по обвинуваченню ОСОБА_4 за ст. 286 ч.2 КК України в одному томі повернути до архіву Дарницького районного суду міста Києва за минуванням потреби.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК