Справа №461/1629/13-ц
Провадження №2/461/36/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Мисько Х.М.,

при секретарі Коружинець Н.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3Ч.Д. ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3ОСОБА_6, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Розвиток нерухомості» про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу одноквартирного будинку та земельної ділянки по вул. Шептицьких, 10 а у м. Львові від 04 жовтня 2010 року, -

в с т а н о в и в :

Львівська міська рада звернулася в суд із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3Ч.Д., з участю третьої особи - ТзОВ «Розвиток нерухомості», про визнання частково недійсним договору купівлі продажу, в частині продажу земельної ділянки площею 0,0691 га, що розташована за адресою: м. Львів, вул. Шептицьких, 10 «а», кадастровий номер земельної ділянки :04:001:0012, цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що договір купівлі-продажу в частині продажу відповідачем ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0691 га, суперечить вимогам діючого законодавства та моральним засадам суспільства, у звязку із чим підлягає визнанню частково недійсним.

Зокрема, позивач послався на те, що земельна ділянка площею 0,0691 га, яка розташована за адресою: м. Львів, вул. Шептицьких, 10 «а» відноситься до земель комунальної власності та належить територіальній громаді м. Львова. Розпорядження вказаною земельною ділянкою може здійснюватись виключно територіальною громадою м. Львова, в особі Львівської міської ради, шляхом прийняття рішень (ухвал) на засіданнях сесії Львівської міської ради. Будь-який інший спосіб розпорядження вказаною земельною ділянкою, на думку позивача, суперечить вимогам діючого законодавства, порушує публічний порядок та моральні засади суспільства.

Крім того, позивач покликається на ч. 1 ст. 143 Конституції України, ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, пп. 34 п. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, які визначають виключну компетенцію органу місцевого самоврядування здійснювати розпорядження землями комунальної власності, в тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам. З огляду на вищевказані норми, ОСОБА_5 не міг здійснювати розпорядження земельною ділянкою площею 0,0691 га по вул. Шептицьких, 10 «а» у м. Львові, оскільки не набув право власності на вищевказану земельну ділянку у встановленому законодавством порядку. Окрім того, рішення Галицького районного суду м. Львова від 30.10.2009 р. у справі № 2-2335/2009 р., яке стало формальною підставою видачі ОСОБА_5 державного акту на право власності на землю серія ЯК № 655670 (виданий Управлінням держкомзему у місті Львові 26.01.2010 р.), було скасоване ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02 грудня 2010 року. Вказана обставина, на думку позивача, свідчить про відсутність правових підстав у ОСОБА_5 здійснювати розпорядження спірною земельною ділянкою по вул. Шептицьких, 10 «а» у м. Львові. З огляду на це, дії ОСОБА_5 по відчуженню земельної ділянки, яка фактично належить до земель комунальної власності, на користь третіх осіб, порушує вимоги чинного законодавства та суперечить моральним засадам суспільства.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічні фабулі позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності, за наявними матеріалами, які вважає достатніми.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_6 позов не визнали, подали через представника письмове заперечення проти позову, у якому вказали на необґрунтованість позовних вимог. Зокрема, послались на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30.10.2009 р., яке не було оскаржене позивачем в апеляційному порядку, та набуло законної сили. З огляду на ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України, ст. 223 ЦПК України, відповідачі вважають, що ОСОБА_5 мав повне право розпоряджатись земельною ділянкою по вул. Шептицьких, 10 «а» у м. Львові, а зміст договору купівлі-продажу від 04.10.2010 р. станом на момент укладення цього правочину не порушував вимог чинного законодавства. Окрім того, відповідачі послались на відсутність доказів того, що оскаржений договір купівлі - продажу порушує права третьої особи ТзОВ «Розвиток нерухомості». Крім того послались на наявність постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014 року, яка набула законної сили, і в якій суд дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка не перебувала у власності територіальної громади м. Львова, оскільки ОСОБА_5 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрував своє право власності у встановленому порядку і, як власник у встановленому законом порядку за відплатним договором продав будинок та земельну ділянку ОСОБА_3 ОСОБА_6 та ОСОБА_2. Відповідачі послались також на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки згідно правових позицій Верховного Суду України в даних категоріях справ слід предявляти позов про витребування майна. Натомість позови про визнання недійсними договорів до задоволення не підлягають, оскільки не забезпечують відновлення прав, на захист яких подано позов.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року ОСОБА_5 на праві власності належав будинок по вул. Шептицьких 10-а у м. Львові. Розмір земельної ділянки, яка була у фактичному користуванні ОСОБА_5 у зв'язку з обслуговуванням цього будинку, становив 0, 0691 га.

На підставі ухвали Львівської міської ради від 9 липня 2009 року № 2865 "Про передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові" ОСОБА_5 передано у власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0, 0210 га.

30 жовтня 2009 року Галицьким районним судом м. Львова ухвалено рішення, яким розмір земельної ділянки, переданої ОСОБА_5 у власність для обслуговування житлового будинку, збільшено до 0,0691 га.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю, виданим управлінням Держкомзему у м. Львові 26 січня 2010 року на підставі ухвали Львівської міської ради від 9 липня 2009 року № 2865 та рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року і рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2009 року, ОСОБА_5 на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0691 га.

Зазначений акт зареєстровано управлінням Держкомзему у м. Львові 1 липня 2010 року.

4 жовтня 2010 року ОСОБА_5Л, діючи як власник, право якого не оспорювалось, продав, а ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_6 купили будинок по вул. Шептицьких 10-а у м. Львові та земельну ділянку площею 0,0691 га, що розташована за цією самою адресою, цільове призначення якої - обслуговування житлового будинку.

Львівська міська рада не була стороною зазначеного договору купівлі-продажу.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Рисовський проти України» (№ 29979/04) 20 жовтня 2011 року, установив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що при вирішенні питання щодо процедури скасування ухвали органу владних повноважень не було передбачено достатніх гарантій недопущення зловживання зі сторони суб'єкта владних повноважень.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національним суб'єктом владних повноважень прав заявника на отримання належного відшкодування шкоди, завданої припиненням помилково наданого йому права на землю; встановлено відсутність строку, протягом якого відповідні рішення можуть бути скасовані, а також відношення суб'єктів владних повноважень до ситуації заявника було непослідовним, нескоординованим, що створило тривалий стан невизначеності щодо права заявника на земельну ділянку.

У даній справі, рішення суду набрало чинності та було реалізовано органом владних повноважень і ОСОБА_5 шляхом видачі державного акту на права власності на землю та його реєстрації у встановленому порядку.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 2 грудня 2010 року рішення цього самого суду від 30 жовтня 2009 року, яким збільшено розмір земельної ділянки, переданої безоплатно у власність ОСОБА_5, скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами й за результатами розгляду справи 5 квітня 2011 року ухвалено рішення про відмову ОСОБА_5 у задоволенні його позову про визнання недійсною ухвали Львівської міської ради від 9 червня 2009 року "Про передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові" у частині пункту 29 додатку до ухвали Львівської міської ради від 9 липня 2009 року № 2865 щодо площі земельної ділянки 210 кв.м, що розташована за адресою: м. Львів, вул. Шептицьких 10-а, наданої у власність ОСОБА_5 для обслуговування житлового будинку.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Однак за загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим, частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Вказана позиція повністю відповідає правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-107цс12 викладеній у постанові від 07.11.2012 року і суд не вбачає підстав для того, щоб відступити від цієї правової позиції.

При прийнятті рішення суд також бере до уваги постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року у справі № 876/1630/14, яка набула законної сили. У вказаній постанові, Львівський апеляційний адміністративний суд, розглядаючи адміністративний позов ОСОБА_2 про скасування ухвали Львівської міської ради № 2377 від 30.05.2013 року, якою до складу наданої ТзОВ «Розвиток нерухомості» земельної ділянки площею 0,45 га була включена частина спірної земельної ділянки придбаної ОСОБА_2 та ОСОБА_3Ч.Д. за спірним договором, дійшов наступних висновків. А саме, що Львівська міська рада, прийнявши ухвалу №2377 від 30 травня 2013 року та передавши ТзОВ «Розвиток нерухомості» земельну ділянку площею 0,45 га на вул. Озаркевича 4-а та включивши до її складу частину земельної ділянки придбаної ОСОБА_2 та ОСОБА_3ОСОБА_6 придбаної за спірним договором, позбавила ОСОБА_2 та ОСОБА_3ОСОБА_6 належного їм права власності щодо спірної земельної ділянки, яку вони придбали на законних підставах. Спірна земельна ділянка не перебуває у власності територіальної громади м. Львова, оскільки ОСОБА_5 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрував своє право власності у встановленому порядку і як власник у встановленому законом порядку за відплатним договором продав будинок та земельну ділянку іншим особам. Львівська міська рада станом на 30 травня 2013 року не мала права розпоряджатися спірною земельною ділянкою згідно вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки вона не перебувала у комунальній власності.

За таких обставин суд не вбачає підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, а відтак не вбачає підстав для задоволення позову.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 3, 15, 10, 61, 169, 209, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 330, 331, 388 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2010 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддя Мисько Х.М.