У Х В А Л А

12 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Сімоненко В.М., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства «АП «Укртранс», третя особа - ОСОБА_5, про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зміну формування причин звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористання відпустки та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини третьої статті 40, статті 235 КЗпП України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, із висновком якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із : встановлено факту прийняття ОСОБА_4 на роботу до ПП «АП «Укртранс» на посаду начальника служби охорони за сумісництвом лише з 24 грудня 2012 року, а з 7 листопада 2013 року його було правомірно звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України); того, що 15 березня 2005 року по 24 грудня 2012 року позивач не перебував з відповідачем у трудових відносинах, а в період з 24 грудня 2012 року по 26 червня 2013 року позивачу надавалась оплачувана щорічна відпустка терміном на 14 календарних днів та були виплачені відпускні; звільнення позивача наказом № 18-к від 14 лютого 2014 року, наказом № 87-квід 21 липня 2014 року «Про внесення змін до наказу № 18-к від 14 лютого 2014 року» з 7 листопада 2013 року, копія наказу направлена поштою на його адресу разом із листом № 14 від 14 лютого 2014 року та повідомленням про те, що у зв'язку з нез'явленням за отриманням заробітної плати, згідно чинного законодавства вона була депонована до банку. Про отримання такого листа з відповідними документами позивачем не заперечується, проте правом на отримання грошових коштів позивач не скористався. Враховуючи вищевикладені встановлені фактичні обставини та недоведеність факту порушення відповідачем трудового законодавства, суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18 березня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що станом на час винесення відповідачем наказу № 156-к, позивач уже був звільнений наказом № 392-к, із змінами згідно наказу № 403-к, відсутність його на роботі не була пов'язана з тимчасовою непрацездатністю, а сама по собі наявність листків непрацездатності не може бути законною підставою для такого звільнення, до того ж більше ніж через три місяці після закінчення їх дії. За таких обставин суд касаційної інстанції прийшов до висновку про незаконність звільнення позивача на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України наказом № 156-к.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що Вищий адміністративний суд України при розгляді в касаційному порядку цієї справи в ухвалі від 24 вересня 2014 року звертав увагу на необхідність порівняння штатних розписів Управління Державного казначейства в Оболонському районі м. Києва і Управління Державної казначейської служби в Оболонському районі м. Києва з метою перевірки факту скорочення чисельності або штату працівників Управління Державного казначейства в Оболонському районі м. Києва, зокрема й посади, яку обіймала позивач, однак ці питання знову не дослідили та не з'ясували. Окрім того, зміна дати звільнення, якщо працівника було звільнено в період тимчасової непрацездатності, не може вважатись належним захистом порушеного права.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 9 червня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що судами встановлено звільнення позивача зі служби під час перебування його на лікуванні, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника відповідача. Водночас зміна дати звільнення, в такому випадку, не може вважатися належним захистом порушеного права.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11 лютого 2016 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що приймаючи рішення про зміну дати звільнення позивача, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою, що частина перша статті 235 КЗпП України передбачає обов'язок суду в разі встановлення факту звільнення працівника без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку поновити його на попередній роботі й, при цьому, не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21 жовтня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що змінивши дату звільнення ОСОБА_4 в наказі управління Державної пенітенціарної служби України в Сумській області від 15 червня 2012 року без з'ясування зазначених обставин справи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, фактично визнав законним звільнення позивача з підстав, з якими відповідач таке звільнення не пов'язував, перебравши на себе повноваження компетентного органу, який мав би звільнити позивача з відповідних підстав та відповідної дати.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26 травня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що судами встановлено, що ОСОБА_4 з 30 грудня 2014 року по 8 січня 2015 року перебував на лікарняному, що підтверджено довідкою про тимчасову непрацездатність. Відповідачем при прийнятті оскаржуваних наказів не було прийнято до уваги той факт, що ОСОБА_4 з 30 грудня 2014 року по 8 січня 2015 року перебував на лікарняному, а звільнення його в період тимчасової непрацездатності порушує права позивача. Також, оскаржувані накази про відкликання позивача з чергової відпустки, а також про його звільнення, видані в один день, що додатково ставить під сумнів правомірність прийняття наказів відповідачем.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20 січня 2015 року, суд касаційної інстанції зазначив про неможливість розгляду позовних вимог осіб, які беруть участь у справі, що не були заявлені у суді першої інстанції. В свою чергу підставою скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій із направлення справи на новий судовий розгляд відповідно до частини другої статті 227 КАС України є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27 жовтня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_4 відбулось під час його тимчасової непрацездатності, що не узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2014 року, а тому правильним є висновок суду апеляційної інстанції про обґрунтованість скасування наказу УМВСУ у Волинській області щодо звільнення позивача на підставі пункту 66 Положення за дискредитацію.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11 листопада 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що законом передбачено безумовну заборону звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а тому зміна дати звільнення, в такому випадку, не може вважатися належним захистом порушеного права. В свою чергу підставою скасування судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд відповідно до частини другої статті 227 КАС України є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що як встановлено судами, наказ про звільнення позивача з посади видано у період перебування його у стані тимчасової непрацездатності. Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року прийшов до висновку, що КЗпП України не передбачає такого способу захисту трудових прав як зміна дати звільнення працівника, а тому наказ про зміну дати звільнення не ґрунтується на законі.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 30 червня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що оскільки наказ про звільнення позивача було винесено під час перебування його на лікуванні, що підтверджується матеріалами справи, а тому зміна дати звільнення, в такому випадку, не може вважатися належним захистом порушеного права, що не було досліджено судами першої та апеляційної інстанцій.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що висновки судів про те, що ОСОБА_4 звільнено без законної підстави у період тимчасової непрацездатності, підтверджується матеріалами справи. Норми матеріального права судами застосовано правильно, порушень норм процесуального закону не вбачається, що свідчить про те, що справу вирішено згідно із законом.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 серпня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що станом на 5 вересня 2014 року позивач перебувала на амбулаторному лікуванні та була звільнена від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується відповідними доказами, а тому обґрунтованим є висновок суду про неправомірність звільнення позивача із займаної посади, оскільки таке звільнення було проведено в порушення частини другої статті 40 КЗпП України.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій правильно дійшли висновку про часткове задоволення позову, оскільки звільнення позивачки з роботи проведено відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства під час її тимчасової непрацездатності та при звільненні з нею не проведено повного розрахунку.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_4 було проведено в період його тимчасової непрацездатності, внаслідок чого було порушено права останнього, які підлягають поновленню шляхом поновлення останнього на посаді.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_4 проведено в період її тимчасової непрацездатності, у зв'язку з чим наявні підстави для поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 жовтня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_4 було проведено в період тимчасової непрацездатності, тобто з порушенням вимог частини четвертої статті 40 КЗпП України, та, зокрема, позивач фактично звільнена з посади з 6 серпня 2012 року після того як отримала повідомлення від відповідача про необхідність надати пояснення відсутності на робочому місці.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, зокрема правильним є посилання на норми статті 235 КЗпП України. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_4 було звільнено під час перебування її на лікуванні, що підтверджується листками про непрацездатність та випискою із медичної карти хворого, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що зробивши висновок, що звільнення позивача відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою положення частини першої статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі, а відтак закон у таких випадках не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначені у частині першій статті 235 КЗпП України.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що ухваливши рішення про зміну дати звільнення, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини першої статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі, а відтак закон у таких випадках не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 перебував на лікарняному, що підтверджується відповідними доказами, а тому звільнення відбулося із порушенням статті 40 КЗпП України.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи - у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 19 лютого 2009 року суд, як касаційна інстанція, виходив із того, що обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_4 не містить доводів, які викликають необхідності перевірки матеріалів справи, наведені нею доводи та зміст оскаржуваних рішень також не дають підстави для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтями 338-341 ЦПК України.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 20 січня 2009 року суд, як касаційна інстанція, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, виходив із того, що касаційна скарга необґрунтована, доводи скарги висновків суду не спростовують, передбачених законом підстав неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права не встановлено.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 5 травня 2008 року суд, як касаційна інстанція, відхиляючи касаційну скаргу та залишаючи рішення судів попередніх інстанцій без змін, виходив із того, що судові рішення у справі ухвалені з додержанням судами норм матеріального та процесуального права, а також відсутні передбачені частиною першою статті 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування рішення суду.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 18 грудня 2006 року суд, як касаційна інстанція, відхиляючи касаційну скаргу та залишаючи рішення судів попередніх інстанцій без змін, виходив із того, що згідно зі статтею 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а з матеріалів справи та змісту касаційну скарги не вбачається порушень судами норм матеріального та процесуального права.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року суд виходив із того, що встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушення установленого законом порядку, та ухваливши рішення про зміну дати звільнення, суд касаційної інстанції неправильно застосував положення частини першої статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі, а відтак закон у таких випадках не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 1 липня 2014 року суд виходив із того, що суд касаційної інстанції не врахував, що за умови не закінчення терміну вказаної відпустки та наявності зазначеної вище довідки і припинення виплати матері дитини допомоги по догляду за дитиною батько дитини має право на надання йому відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства «АП «Укртранс», третя особа - ОСОБА_5, про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зміну формування причин звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористання відпустки та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко

Л.І. Охрімчук