У х в а л а

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П., Попович О. В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «40 років Жовтня» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «40 років Жовтня» (далі - ТОВ «Агрофірма «40 років Жовтня»), у якому просив визнати недійсним договір оренди землі, укладений 19 травня 2011 року між ним та ТОВ «Агрофірма «40 років Жовтня», зареєстрований у Державному реєстрі земель від 05 вересня 2012 року за № 01540.

Посилався на те, що земельна ділянка площею 7,0145 га рілля для ведення товарного сільськогосподарського виробництва НОМЕР_1, яка знаходиться на території Смирновської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області та була передана в оренду відповідачу на підставі оспорюваного договору, ніколи йому не належала, оскільки державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_2 від 20 вересня 2003 року виданий на ім'я ОСОБА_3, а він - ОСОБА_3 Посилаючись на приписи ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 15 Закону України «Про оренду землі», просив задовольнити позов.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивач у суді не довів обставин, на які посилався на обґрунтування своїх вимог.

Такі висновки судів ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 19 травня 2011 року між ОСОБА_3 як орендодавцем та ТОВ «Агрофірма «40 років Жовтня» як орендарем укладено договір оренди землі НОМЕР_1, згідно з умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 7,0145 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Смирновської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області. Договір був зареєстрований у Державному реєстрі земель від 05 вересня 2012 року за № 01540.

Вказаний договір був особисто підписаний ОСОБА_3, який протягом 2011-2014 років отримував орендну плату від відповідача за цим договором.

Відповідно до державного акта на право власності на землю НОМЕР_2 від 20 вересня 2003 року власником земельної ділянки площею 7,0145 га, яка розташована на території Смирновської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, є ОСОБА_3, якому зазначена земельна ділянка передана на підставі розпорядженя голови Куйбишевської районної державної адміністрації від 04 березня 2003 року № 77.

ОСОБА_3 як члену КСП «40 років Жовтня», де його прізвище в документах значиться саме як «ОСОБА_3», було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3 від 04 вересня 1997 року, площею 8,40 га, без визначення меж.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України в редакції, чинній на момент видачі державного акта, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з Перехідними положеннями Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» громадяни - власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок мають право укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог цього Закону. Після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін.

У зв'язку із неправильним записом прізвища позивача у державному акті на право власності на землю серії НОМЕР_2 від 20 вересня 2003 року був виданий інший державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_4 на ім'я ОСОБА_3, який зареєстрований 22 травня 2012 року.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, відповідно до приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди виходили з того, що спірна земельна ділянка перебувала у власності позивача, який протягом 2011-2014 років отримував орендну плату від відповідача за оспорюваним договором. Неправильне зазначення прізвища позивача у державному акті на право власності на спірну земельну ділянку з подальшою видачею нового державного акта не може бути підставою для визнання договору оренди землі недійсним, за обставин виконання сторонами його умов.

Доводи касаційної скарги про відсутність у позивача права власності на земельну ділянку, яка була передана в оренду на підставі оспорюваного договору, - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у судах і висновки з цього приводу, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Доводи касаційної скарги про нероз'яснення позивачу права на подачу клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи - безпідставні, оскільки із журналу судового засідання від 22 липня 2015 року вбачається, що права, передбачені ст. 27 ЦПК України, сторонам було роз'яснено (а. с. 125).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на рішення суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає рішення суду без змін.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О. В. Попович