Номер провадження2/754/384/16
30 березня 2016 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді : Галась І.А.
при секретарі Ленській Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки,
Свої вимоги обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір споживчого кредиту, внаслідок невиконання умов якого у відповідача 1 виникла заборгованість. Також, між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов'язань за договором кредиту, відповідач 2 передала банку нерухоме майно, за рахунок якого позивач має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі.
До початку розгляду справи по суті ОСОБА_1 пред'явлено зустрічний позов про визнання договору іпотеки недійсним, який ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.03.2016 залишено без розгляду.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві та уточненнях до неї, не заперечував щодо розгляду справи в порядку заочного провадження.
Відповідачі в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлялись належним чином, про що, зокрема, свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Позивач свої зобов'язання за договором кредиту виконав в повному обсязі, а відповідач 1 свої зобов'язання за кредитним договором не виконує належним чином, внаслідок чого станом на 27.03.2015 року має заборгованість за договором в сумі розмірі 32 175,69 дол. США (25 905, 08 дол. США - заборгованість за кредитом, 5 270, 61 дол. США - заборгованість за відсотками) та 61 273, 98 грн. - пені (42 747, 84 грн. - пеня за прострочення сплати за кредитом, 18 526, 14 грн. - пеня за прострочення сплати відсотків). (а.с. 76-88)
Позивач доводив відповідачам до відома інформацію про наявність заборгованості по кредитному договору, необхідність усунення порушень, з боку відповідачів, своїх зобов'язань, шляхом направлення вимог від 08.09.2014. (а.с. 21-25)
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк."
Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов.
Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Ч. 1, 3 ст. 33 та ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. При зверненні до суду з даним позовом, позивач посилався на своє право звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки з настанням терміну виконання відповідачем 1 забезпечених іпотекою зобов'язань, вони не були виконані належним чином - відповідно до встановленого в Договорі кредиту графіку.
Згідно із ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до припинення дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.
Положеннями ст.5 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності.
Вимогами ст.7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором що визначена під час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.
Згідно зі ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до положень ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач 1 не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, зокрема доказів зворотного суду надано не було, у зв'язку з чим позивач набув право на задоволення вимог по поверненню грошових коштів, шляхом звернення стягнення на квартиру, що була передана в іпотеку.
Так, відносно питання про застосування «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 вищевказаного Закону визначено, що протягом його дії: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Суду відсутні будь-які дані щодо наявності умов зазначених в вище наведеній нормі закону по відношенню до спірної іпотечної квартири, у зв'язку з чим застосування зазначеного закону в даній справі суд вважає неможливим.
Щодо позовних вимог про встановлення початкової ціни предмета іпотеки на підставі звіту про незалежну оцінку квартири загальною площею 43,2 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 849 000 грн., суд зазначає наступне.
За змістом статті 39 Закону України «Про іпотеку» вразі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.
Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі №6-1205цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.
На підставі наведеного вимоги позову щодо встановлення початкової ціни предмета іпотеки на підставі звіту про незалежну оцінку квартири загальною площею 43,2 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 849 000 грн. та стягнення з відповідачів витрат на проведення оцінку предмета іпотеки суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.
В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору.
Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 526, 530, 610, 611, 625, 629 ЦК України, Законом України "Про іпотеку", Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.ст. 10, 60, 130, 174, 213-215, 224-227 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2177 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2177 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя