Справа № 156/302/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Провадження № 22-ц/773/472/16 Категорія: 27 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Осіпука В.В.,

суддів - Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

за участю секретаря Лимар Р.С.,

відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 28 травня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Іваничівського районного суду від 28 травня 2015 року позов задоволено, ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 9 500 грн., інфляційні витрати в розмірі 503, 50 грн., 3% річних в розмірі 21, 86 грн. та судові витрати в сумі 910, 80 грн.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить його скасувати як незаконне та необґрунтоване, прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 вересня 2014 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 9 500 грн. На підтвердження укладення договору позики відповідач особисто написав і підписав боргову розписку. Позичені гроші ОСОБА_1 зобов'язався повернути до 23 лютого 2015 року (а.с. 15).

Вимогами ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Встановлені судом обставини справи та наведені норми матеріального права свідчать про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики на суму 9 500 грн. із встановленим строком повернення коштів до 23 лютого 2015 року.

Виходячи з положень ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному розмірі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку (ч.ч. 1, 3 ст. 545 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, оригінал боргового документа - розписки знаходиться не в боржника, а в позикодавця ОСОБА_2, що підтверджує його доводи про невиконання ОСОБА_1 обов'язку щодо повернення позичених грошей.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 не виконав грошове зобов'язання-не повернув у встановлений строк позичені гроші ОСОБА_2, то стягнення судом першої інстанції з відповідача грошових коштів за договором позики з урахуванням 3% річних та індексу інфляції на користь позивача відповідає вимогам закону.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1, не заперечуючи факту підписання ним розписки, покликався на безгрошовість, укладеного з ОСОБА_2 договору позики.

Однак, беручи до уваги проголошену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, відповідач ОСОБА_1, стверджуючи, що кошти за договором позики йому не передавались, жодних доказів на підтвердження цього факту суду не надав і цієї обставини в суді не довів.

Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції цілком підставно і обґрунтовано ухвалив рішення, яким стягнув з відповідача в користь позивача всю суму боргу та передбачені ст. 625 ЦК України інфляційні і три проценти річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача коштів за договором позики.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 відхилити, заочне рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 28 травня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді