ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 2-5443/12
провадження № 2/753/74/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1;

представника відповідача 1 ОСОБА_2;

відповідач 2 та третя особа не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Головного управління юстиції у м. Києві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державного нотаріуса Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, про визнання недійсним заповіту, визнання заповіту чинним та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3.) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 1, ОСОБА_4.) з позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 (далі по тексту - ОСОБА_6.) на користь ОСОБА_4, що посвідчений Двадцять другою Київською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 2011 року та зареєстрований у Спадковому реєстрі за №1-1175, визнати чинним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, що посвідчений Двадцять другою Київською державною нотаріальною конторою 21 березня 2009 року та зареєстрований у Спадковому реєстрі за №1-614, зобов'язати Головне управління юстиції м. Києва внести відповідні зміни до Спадкового реєстру, а також зобов'язати Двадцять другу Київську державну нотаріальну контору видати позивачу свідоцтво про право на спадщину, зокрема на квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач останні роки майже постійно проживав разом зі спадкодавцем, вів з нею спільне господарство, тому ОСОБА_6 оформила в 2009 році заповіт на його ім'я. Крім того, ОСОБА_6 на час складання заповіту на користь відповідача 1 перебувала у безпорадному стані, потребувала постійної допомоги, страждала від фантомного болю, не могла самостійно пересуватися, перебувала у присмерковому стані, майже втратила зір, не бачила друкований текст, а тому не могла самостійно прочитати заповіт перед його підписанням. Враховуючи це, позивач вважає, що ОСОБА_6 під час посвідчення заповіту на користь відповідача 1 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Також позивач посилався на дефекти форми під час посвідчення оскаржуваного заповіту, а саме на те, що реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі відбулася ще до його підписання заповідачем. Пояснював, що у тексті заповіту зазначено, що він прочитаний вголос о 12 год. 10 хв., а зареєстрований у спадковому реєстрі він був о 12 год. 08 хв., тобто ще до його посвідчення.

Ухвалою суду від 23 квітня 2012 року відкрито провадження у даній справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою суду від 17 травня 2012 року за наслідками розгляду справи у попередньому судовому засіданні залучено до участі у справі у якості співвідповідача Головне управління юстиції м. Києва (далі по тексту - відповідач 2), виключено його зі складу третіх осіб, а також залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державного нотаріуса Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5.

Позивач та його представник у судових засіданнях, які відбулись за час судового розгляду, підтримали вимоги викладені у позовній заяві. Пояснили, що ОСОБА_6 завжди висловлювала наміри залишити квартиру на Урлівській позивачу і змінювати це рішення у неї не було ніяких мотивів. Починаючи з 16.10.2011 року ОСОБА_6 декілька разів викликали швидку, у зв'язку з поганим станом здоров'я. Також представник позивача посилався на порушення порядку посвідчення оскаржуваного заповіту та підтримав пояснення позивача.

У свою чергу, представник відповідача 1 проти позову заперечила в повному обсязі та пояснила, що починаючи з 2008 року позивач дійсно проживав з померлою ОСОБА_6, однак після складання на його ім'я заповіту, виїхав з квартири АДРЕСА_1, практично припинив піклуватися про померлу. Починаючи з літа 2009 року про ОСОБА_6 в більшій мірі піклувалася мати позивача та відповідача 1 - ОСОБА_7 (далі по тексту - ОСОБА_7.). Починаючи з жовтня 2010 року допомогу ОСОБА_6 у хатніх справах і у побуті надавала ОСОБА_7, а також відповідач 1. Остання приїздила до померлої по декілька разів на тиждень. З 12.10.2011 року ОСОБА_4 проживала з ОСОБА_6 постійно, оскільки та потребувала цілодобового догляду. Оплату за комунальні послуги протягом останніх років за дорученням спадкодавця здійснювали ОСОБА_7 та відповідач 1. Також послалась на те, що 20.10.2011 року, в день посвідчення заповіту, ОСОБА_6 почувала себе добре, а про те, що нотаріус ОСОБА_5 приїде у цей день для посвідчення заповіту спадкодавець домовилася по телефону 19.10.2011 року, і у цей же день відповідач 1 за дорученням ОСОБА_6 сплатила необхідні платежі за вчинення нотаріальних дій. Пояснила, що ОСОБА_6 до моменту її госпіталізації, 20.10.2011 року ввечері, перебувала у свідомості і здоровому глузді, ніколи не виявляла ознак психічних розладів.

Представник відповідача 2 - Головного управління юстиції у м. Києві надала суду пояснення, з яких вбачається, що у діях Державного нотаріуса ОСОБА_5 жодних порушень норм діючого законодавства не виявлено. Просила суд у задоволенні позову відмовити. Також нею подано до суду заяву, у якій просила у подальшому слухати справу за її відсутності.

Третя особа - Державний нотаріус Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 була опитана в судовому засіданні в якості свідка, проти позову заперечувала та пояснила суду, що будь-яких порушень під час посвідчення заповіту та здійснення виправлення у тексті посвідчувального напису нею вчинено не було.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідачів, третіх осіб, допитавши свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 помела ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про її смерть НОМЕР_3. Позивач та відповідач 1, відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, є її племінниками.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 21 березня 2009 року скала заповіт, яким заповідала належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 Цей заповіт було посвідчено Державним нотаріусом Двадцять другої київської нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №1-614.

У подальшому, 20 жовтня 2011 року ОСОБА_6 склала заповіт, який було посвідчено Державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №1-1175, та яким все належне їй на день смерті майно, у тому числі і квартиру АДРЕСА_1, вона заповіла ОСОБА_4 Цим же заповітом також скасовано заповіт, складений та посвідчений цим же державним нотаріусом 21 березня 2009 року за реєстровим номером 1-614.

Судом встановлено та підтверджено належними доказами у справі, що ОСОБА_6 вчинила заповіт 20 жовтня 2011 року відповідно до її вільного волевиявлення, повністю усвідомлюючи значення своїх дій. Це підтверджується наступним.

Відповідно до висновку повторної посмертної судово-психіатричної комісійної експертизи від 08 вересня 2015 року, виконаного спеціалістами Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України (том. 3, а.с. 8-18) встановлено, що ОСОБА_6 на час укладення заповіту 20 жовтня 2011 року ознак психічних розладів не виявляла і була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при здійсненні правочину. Викладене у висновку підтверджується також показами свідків.

Так, державний нотаріус ОСОБА_5, яка була опитана в судовому засіданні як свідок, пояснила, що була знайома із ОСОБА_6 раніше, під час виїзду за для посвідчення заповіту провела з нею бесіду, спадкодавець відповідала на всі питання чітко, вагань з її боку не було, ОСОБА_6 не лежала, а ходила по квартирі, самостійно прочитала вголос та підписала заповіт.

Свідок ОСОБА_8 - сестра ОСОБА_6 пояснила, що практично кожного дня спілкувалася із останньою, у тому числі в день укладення заповіту. Повідомила, що ОСОБА_6 мала намір змінити попередній заповіт, написаний на користь позивача, а також про те, що «у неї був ум ясніший, чим в нас всіх. До кінця.»

Свідок ОСОБА_7 - сестра ОСОБА_6 свідчила про те, що у заповідача завжди був ясний розум, вона усім цікавилася, за всіх питала. Навіть якщо була дуже хвора, розум у неї ніколи не відключався, ознак психічних розладів не проявляла.

Свідки ОСОБА_9 також сестра ОСОБА_6, ОСОБА_10, який є її племінником, ОСОБА_11, ОСОБА_12 заперечили наявність ознак психічних розладів у ОСОБА_6

Інші свідки стосовно психічного стану ОСОБА_6 на час укладення заповіту нічого не повідомляли.

При цьому, суд критично оцінює висновок судово-психіатричної посмертної експертизи (том 2, а.с. 130-138), підготовлений спеціалістами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, у резолютивній частині якого зазначено, що у період складання заповіту ОСОБА_6 виявляла ознаки вираженого астенічного стану, соматогенно обумовленого (важкий перебіг цукрового діабету в стадії декомпенсації, прогресуючі судинні ураження, післяопераційні септичні ускладнення) - згідно МКХ-10, шифр F 06.6, що істотно впливало на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, обмежуючи цю здатність. Висновок суперечить іншим матеріалам справи, а саме показам свідків, наведеним раніше. Крім того, цей висновок не стосується стану особи саме в момент вчинення правочину, що суперечить правовим позиціям, викладеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009.

Твердження позивача про те, що фактично до самої смерті ОСОБА_6 позивач проживав з нею однією сім'єю, вів спільне господарство, спростовуються наявними у матеріалах справи копіями квитанцій на сплату комунальних послуг за 2011 рік, які було надано відповідачем 1, і які оплачувалися нею у відділенні Укрпошти по вул. Солом'янській, 22, в безпосередній близькості до місця проживання відповідача 1 (том 1, а.с. 27-35). Також саме відповідач несла витрати на поховання, що також підтверджується відповідними квитанціями, наданими відповідачем 1, які містяться в матеріалах справи (том 1, а.с. 25-26, 39-42).

Також те, що ОСОБА_6 висловлювала намір змінити заповіт, виданий на користь позивача, підтверджується показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9

Суд не бере до уваги висновк почеркознавчого дослідження від 16.04.2014 №14041 (том 2, а.с. 147-150), оскільки згідно з відповіддю на адвокатський запис директора КНДІСЕ (том 2, а.с. 172-173), висновок почеркознавчого дослідження виконано з низкою нормативно-методологічних порушень. Так, ОСОБА_13 виконала почеркознавче дослідження за дорученням ТОВ «Київський експртно-дослідний центр», хоча мала право на проведення судових експертиз та експертних досліджень лише за дорученням керівника КНДІСЕ. Крім того, зразки підписів ОСОБА_6 на документах, які надавалися позивачем експерту для проведення експертного почеркознавчого дослідження, а саме додаток до гарантійного талону від 07.03.2007, договір №5/28 від 28.09.2006 року, договір купівлі-продажу №1276 від 18.09.2006 з додатками (4 підписи), договір продажу дверей б/н від 31.07.2007, дві бухгалтерських відомості без дати, копію заяви від 14.03.1999, копії замовлень №12/02, №8/02 від 23.02.2007; №9911398 від 16.09.2006, в порушення п. 1.4. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджено Наказом Міністерства юстиції України 08.10.98 №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 N 1950/5), не можна вважати такими, на яких підписи достовірно виконані особою (ОСОБА_6.), щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису.

Окрім того судом встановлено, що під час посвідчення заповіту, укладеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 не вчинено порушень норм чинного законодавства, на що посилався позивач як на одну з підстав для визнання заповіту недійсним. Так, в матеріалах справи міститься копія заповіту з відміткою про виправлення у посвідчувальному написі (том 1, а.с. 95). Нотаріусом виправлено час підписання заповіту шляхом внесення застереження наступного змісту: «Закреслене «12 год. 10 хв.» не читати. Виправлене читати «11 год. 50 хв.».

Відповідно до п. 6.16 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених Наказом Мінюсту №3253/5 від 22.12.2010 року посвідчувальний напис повинен бути написаний зрозуміло, чітко, грамотно, без підчисток. Дописки чи виправлення, зроблені у тексті посвідчувального напису, застерігаються нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису і скріплюються його підписом і печаткою із зазначенням дати.

ОСОБА_5 під час надання пояснень у якості свідка повідомила, що розбіжність виникла внаслідок несправності годинника, та надала суду документи, які підтверджують, що аналогічну помилку з наступним виправленням у посвідчувальному написі було зроблено і при вчиненні іншої нотаріальної дії, здійсненої у той же день - 20.10.2011 року: витяг з реєстру вчинення нотаріальних дій (том 1, а.с. 176), копію згоди на розголошення таємниці нотаріальних дій та заповіту ОСОБА_14 (том 1, а.с. 236).

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави вважати, що дії державного нотаріуса ОСОБА_5 під час посвідчення заповіту ОСОБА_6 порушували чинне законодавство чи містили ознаки зловживань.

Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України).

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків), повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі ї смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, і за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Оскільки заповіт як односторонній правочин також підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, то за позовом заінтересованої особи, заповіт може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Норми стст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Позивачем не надано належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що заповіт було складено за відсутності вільного волевиявлення заповідача, натомість зібраними у справі доказам підтверджується зворотне, а саме те, що ОСОБА_6 вчинила заповіт відповідно до її вільного волевиявлення, повністю усвідомлюючи значення своїх дій, а отже відсутні підстави як для визнання недійсним вчиненого нею 20 жовтня 2011 року заповіту на користь ОСОБА_4, так і для визнання чинним її заповіту на користь ОСОБА_3 Інші позовні вимоги позивача є похідними від двох перших, тому також відсутні підстави для їх задоволення.

Виходячи з положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд, відмовляючи в задоволенні позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь понесених ним і документально підтверджених судових витрат. Натомість стягує з позивача на користь відповідача 1 понесені нею витрати за проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи у розмірі 10 360 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 215, 225, 1216, 1223, 1233, 1254, 1257 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60, 88, 169, 208, 209, 212 - 215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати за проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи у розмірі 10 360 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.