ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5364/15-ц
Провадження № 2/210/472/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Чайкіної О.В.,
за участю секретаря Куксенко О.В.
особи, які беруть участь у справі: позивач: ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Зазначила, що не має оригіналу розписки, а дата її складання відповідає даті, вказаній в договорі, на зворотньому боці якого складено розписку.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, заяв про розгляд справи у його відсутності, відкладення розгляду справи не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи із правовідносин, які склалися між сторонами у справі та їх правового регулювання, враховуючи наступне.
Як вбачається з копії розписки, яка складена на зворотній сторінці останнього аркушу «Предварительного договора (Договор задатка)», ОСОБА_3 отримав в борг у ОСОБА_2 500 доларів США та зобовязується повернути їх протягом 6 місяців (а.с. 7, зворот). Інших даних розписка не містить.
Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.ст. 11,15 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Звертаючись з даним позовом позивач ставить питання про стягнення боргу, оскільки вважає, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого й надана розписка, згідно якої ОСОБА_3 зобов'язаний повернути ОСОБА_2 отримані кошти на підставі статей 1049 та ст. 1050 ЦК України.
Однак, такі твердження сторони позивача є помилковими, що вбачається з обовязкових правових висновках, викладених в Постанові Верховного Суду України про застосування статей1046,1047 ЦК України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13, а так само і в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року, у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Згідно з статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.
В порушення зазначених вимог, розписка не містить дати складання, паспортні дані позичальника, кінцевої дати повернення взятих в борг грошей, а так само і підпису позичальника. Крім цього, суду Позивачем не надано оригінал розписки, пояснивши це тим, що вона загублена.
Суд вважає, що надана до матеріалів справи розписка про отримання грошових коштів не містить умови отримання в борг грошей так і не містить дати їх отримання та підпису позичальника, який би засвідчував факт отримання грошових коштів,
Судом не встановлено, а позивачем не доведено, що між сторонами у справі позивачем та відповідачем було укладено договір позики. Надані до суду в якості письмових доказів заповіт ОСОБА_4, а також попередній договір між позивачем та ОСОБА_5 не є належними доказами існування боргового зобов"язання між позивачем та відповідачем в розумінні ст. 57-61 ЦПК України , та не стосуються предмету позову
Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що між сторонами був укладений договір позики, отже відсутні підстави для задоволення позову.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати не стягуються.
Враховуючи вищенаведеного та ст.ст. 207, 1046, 1047-1051 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11, 15, 57-61, 79, 88, 208-218, 223-224, 294 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та вразі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення складено 08 квітня 2016 року.
Суддя: О. В. Чайкіна