У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Парінова І.К., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2016 року у справі за позовом прокурора м. Луцька в інтересах ОСОБА_2 до відділу управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради, приватного підприємства «Телфорт» про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового підвального приміщення та скасування рішення державного реєстратора,

в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року прокурор м. Луцька звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 із позовом до відділу управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради, приватного підприємства «Телфорт» (далі - ПП «Телфорт») про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового підвального приміщення, обґрунтовуючи вимоги тим, що 10 червня 2002 року між відділом обліку майна міської комунальної власності Луцької міської ради Волинської області та ПП «Телфорт» було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлової підвального приміщення (номери приміщень з 35-1 по 35-9) загальною площею 98,4 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2014 року, скасовано розпорядження Луцького міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1» та визнано незаконним і скасовано рішення Луцької міської ради Волинської області від 26 квітня 2002 року № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період» в частині затвердження вищезазначеного розпорядження міського голови, на підставі яких було приватизовано частину спірного підвального приміщення. Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнень, позивач просив визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу частини нежитлового підвального приміщення, скасувати рішення державного реєстратора від 14 жовтня 2002 року № 697 у реєстровій книзі № 6 про реєстрацію об'єкта нерухомого майна за ПП «Телфорт» та рішення державного реєстратора від 04 чернвя 2002 року № 697 у реєстровій книзі № 6 про реєстрацію об'єкта нерухомого майна за Луцькою міською радою Волинської області, зобов'язати реєстраційну службу Луцького міського управління юстиції Волинської області внести записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права власності на частини нежитлового підвального приміщення (номери приміщень з 35-1 по 35-9) загальною площею 98,4 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 779 290 грн за ПП «Телфорт» та Луцькою міською радою Волинської області.

Справа розглядалася неодноразово.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора № 697 у реєстровій книзі № 6 про реєстрацію об'єкта нерухомого майна за ПП «Телфорт» від 14 жовтня 2002 року; скасування рішення державного реєстратора № 697 у реєстровій книзі № 6 про реєстрацію об'єкта нерухомого майна за Луцькою міською радою Волинської області від 04 червня 2002 року; зобов'язання реєстраційної служби Луцього міського управління юстиції Волинської області внести записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права власності на частини нежитлового підвального приміщення (номери приміщень з 35-1 по 35-9) загальною площею 98,4 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 779 290 грн за ПП «Телфорт» та Луцькою міською радою Волинської області закрито.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2015 року виправлено вступну частину рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року скасовано й справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2016 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року, в яке внесено виправлення ухвалою цього ж суду від 10 квітня 2015 року, скасовано й ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 16 вересня 1998 року № 365/5, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 ОСОБА_2 як член сім'ї власника зареєстрована у вище вказаній квартирі з 23 квітня 1999 року та є користувачем цієї квартири.

21 червня 2003 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 одружилися.

Також, встановлено, що відділом обліку майна міської комунальної власності за договором купівлі-продажу від 10 червня 2002 року було продано ПП «Телфорт» нежилі приміщення підвалу площею 98,4 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Міським головою м. Луцька було видано розпорядження від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1», а Луцькою міською радою - рішення від 26 квітня 2002 року № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період» у частині затвердження даного розпорядження міського голови, які у подальшому постановою Луцького міськрайонного суду від 08 вересня 2011 року були визнані незаконними та скасовані.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

На підставі ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з інформаційними листами виконавчого комітету Луцької міської ради житлово-комунального підприємства № 3 від 18 січня 2016 року № 25/2-1 та департаменту «Центру надання адміністративних послуг у місті Луцьку» ОСОБА_2 з моменту вселення у спірний будинок щодо виділення її сім'ї підвального приміщення жодного разу не зверталася.

За змістом частини 1 статті 335 ЦПК України суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України), з урахуванням фактичних обставин справи і вимог статей 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано виходив із того, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу частини підвального приміщення майнові права ОСОБА_2 не були порушені, оскільки вона не є власником квартири.

Також судом зроблено правильний висновок про те, що з придбанням ПП «Телфорт» частини підвального приміщення права користувачів житлом не порушені, оскільки значна частина підвального приміщення залишається вільною і може бути використана мешканцями будинку.

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Доводи касаційної скарги і зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами допущено порушення або неправильне застосування норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, та зазначені доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі позовом прокурора м. Луцька в інтересах ОСОБА_2 до відділу управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради, приватного підприємства «Телфорт» про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового підвального приміщення та скасування рішення державного реєстратора, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ І.К.Парінова