АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/574/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 44 Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівДемченка В. А. , Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради та апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2015 року по справі за позовом Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування м. Черкаси, Черкаська міська рада про виселення із службового житла.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

11 листопада 2014 року КП «Придніпровська СУБ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування м. Черкаси, Черкаська міська рада про виселення із службового житла.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказував, що рішенням Придніпровського райвиконкому м. Черкаси № 525 від 18 травня 1996 року відповідачу ОСОБА_6 з сім'єю, до складу якої входила дружина ОСОБА_8, було виділено однокімнатну службову квартиру за адресою АДРЕСА_1, про що 25 червня 1996 року був виданий відповідний ордер, з відміткою «службова».

06 жовтня 2000 року ОСОБА_6 було звільнено за власним бажанням з КП ВЖ РЕУ-1 в м. Черкаси.

Позивач зазначає, що відповідач не відпрацював на підприємстві 10 років та на даний час залишається проживати в даній квартирі з дружиною та неповнолітніми дітьми - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На адресу відповідачів було направлено лист з вимогою надати документи, на підставі яких змінено статус квартири із службової на приватну власність до 10 листопада 2013 року, однак на даний час будь-яких документів КП «Придніпровська СУБ» не отримувало.

Відповідно до п. 2 рішення Черкаського міської ради м. Черкаси № 4-1343 від 16 липня 2009 року «Про припинення комунальних підприємств житлово-комунального господарства міста» створено на базі частини житлового фонду, що знаходиться на балансі КП «ВЖ РЕУ-1» та цілісного майнового комплексу того ж підприємства комунальне підприємство «Придніпровська СУБ», що є позивачем даних вимог.

Відповідно до ст.ст. 124, 125 ЖК України позивач просив суд виселити ОСОБА_6, ОСОБА_8 та неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 із службової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

25 травня 2015 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності.

03 червня 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_8 звернулися до суду з зустрічною позовною заявою до КП «Придніпровська СУБ», Черкаська міська рада, третя особа: орган опіки та піклування м. Черкаси про визнання права користування квартирою.

08 червня 2015 року представниками позивачів за зустрічним позовом подано заяву про повернення зустрічного позову.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 червня 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_6, ОСОБА_11 про визнання права користування квартирою повернуто.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог КП «Придніпровська СУБ» про виселення із службового житла відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі КП «Придніпровська СУБ» вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги про виселення з службової квартири задовольнити в повному обсязі. Судові витрати стягнути з відповідача.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, зазначаючи, що судом ухвалено правильне рішення, просить його змінити, так як суд відмовив у задоволенні позову, застосувавши до спірних правовідносин позовну давність, а вони вважають, що відмовити в позові потрібно за його недоведеністю.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга КП «Придніпровська СУБ» Черкаської міської ради підлягає відхиленню, апеляційна скарга представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задоволенню, судове рішення зміні, в частині застосування судом строку позовної давності до спірних відносин скасуванню, а в іншій частині залишенню без змін із слідуючих підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, судом було встановлено, що рішенням Придніпровського райвиконкому м. Черкаси за № 252 від 19 червня 1996 року (а.с. 64-65 Т. 1) сантехніку ОСОБА_6 було виділено однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, на склад сім'ї дві особи (він, дружина - ОСОБА_8.).

25 червня 1996 року на підставі вказаного рішення, ОСОБА_6 було видано ордер на жиле приміщення серія А № 011585 з відміткою «службова» (а.с. 3 Т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме відомостей копії трудової книжки ОСОБА_6 НОМЕР_1 (а.с. 120 Т. 1) 06 жовтня 2000 року його було звільнено за власним бажанням з КП ВЖ РЕУ-1 м. Черкаси.

Згідно довідки КП «Придніпровська СУБ» № 3201 від 09 жовтня 2014 року (а.с. 4 Т. 1) за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_8 та неповнолітні діти ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_1.) та ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_2.).

09 жовтня 2002 року адміністрацією ВЖ РЕУ-1 було направлено ОСОБА_6 повідомлення № 608 (а.с. 99 Т. 1) про те, що право користування службовим приміщенням є похідним від трудового договору між ОСОБА_6 і ВЖ РЕУ-1, тому з розірванням трудового договору за власним бажанням, одночасно припинилось і його право використання жилого приміщення. В даному повідомленні ВЖ РЕУ-1 вказано, що в разі відмови від добровільного звільнення службового приміщення питання про виселення із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення буде вирішено в судовому порядку.

Звертаючись до суду з позовними вимогами (а.с. 1-2 Т. 1), позивач в обгрунтування позовних вимог вказав, що ОСОБА_6 на підставі ст. 124 ЖК України, внаслідок того, що припинив трудові відносини з підприємством підлягає виселенню з службового жилого приміщення, яке йому було надане на підставі ордеру серії А № 011585 у відповідності до рішення Придніпровського райвиконкому м. Черкаси за № 252 з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 182-186 Т. 1), суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивач без поважних причин пропустив трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, перебіг позовної давності у спірних правовідносинах почався з дня звільнення відповідача 06 жовтня 2000 року і закінчився 06 жовтня 2003 року, відповідачі проживають у спірній квартирі з червня 1996 року, більше 18-ти років, а тому відповідно до ст. 125 ЖК України не можуть бути виселені із службового приміщення, а лише підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення.

Справа вже переглядалася судами апеляційної та касаційної інстанції. За наслідками перегляду, судом апеляційної інстанції, 15 вересня 2015 року (а.с. 275-280 Т. 1) ухвалено рішення, яким рішення районного суду скасовано, позовні вимоги КП «Придніпровська СУБ» задоволено та виселено ОСОБА_6 та членів його сім'ї з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року (а.с. 52-54 Т. 2) рішення апеляційного суду Черкаської області від 15 вересня 2015 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду, судом касаційної інстанції зазначено, апеляційний суд при вирішенні справи не встановив, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи та які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин. Також зазначено, що судом не було встановлено дійсних обставин справи, не досліджено доказів та не надано їм оцінки.

Вказано, що при новому розгляді справи, суду апеляційної інстанції необхідно врахувати, що положення ст. 124 ЖК Української РСР застосовуються лише щодо виселення осіб із службового жилого приміщення, а у разі встановлення, що жиле приміщення не відноситься до службового, виселення проводиться на підставі ст.ст. 114, 126 ЖК Української РСР.

Після надходження справи з Вищого спеціалізованого суду України на новий розгляд до апеляційного суду, колегія суддів, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначають для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

На підставі ст.ст. 121-123 ЖК Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення, виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених ст.ст. 73-76, 79-83, 85, 90, ч. 6 ст. 101, ст.ст. 103-106 цього Кодексу.

Нормами ст. 124 ЖК Української РСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму ВС УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 із змінами, внесеними постановами Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли на практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про виселення із службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесене спірне жиле приміщення до службових. При цьому, слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових.

Як вже зазначалося вище, рішенням Придніпровського райвиконкому м. Черкаси за № 252 від 19 червня 1996 року (а.с. 64-65 Т. 1) сантехніку ОСОБА_6 було виділено однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, на склад сім'ї дві особи (він, дружина - ОСОБА_8.).

25 червня 1996 року на підставі вказаного рішення, ОСОБА_6 було видано ордер на жиле приміщення серія А № 011585 з відміткою «службова» (а.с. 3 Т. 1).

Трудові відносини з підприємством у відповідача припинилися 06 жовтня 2000 року, коли його було звільнено за власним бажанням.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг та законність і вмотивованість рішення районного суду, колегія суддів виходить із слідуючих обставин.

Відповідно до абз. 1 п. 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації.

Виходячи з вищевикладеного, законодавством встановлено, що статусу жилого приміщення як «службове» та закріплення даного жилого приміщення за юридичною особою може бути підтверджено виключно рішенням виконавчого комітету міської або районної в місті Ради народних депутатів, прийнятого за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації.

Тобто, розглядаючи справу, суду необхідно враховувати, що позивачем надано належні докази того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових. Такими доказами, в даному випадку, може слугувати лише рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради про включення кімнати/квартири АДРЕСА_1 до числа службових, прийняте в порядку, визначеному чинним на той час законодавством.

Іншого порядку включення жилих приміщень до числа службових законодавством України не передбачено, тому перехід прав на такі жилі приміщення до правонаступників має відбуватися в порядку визначеному ст. 118 ЖК Української РСР.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем як на підставу своїх вимог надано суду копію ордера на жиле приміщення серія А № 011585 від 26 червня 1996 року з поміткою «службове». Однак, з врахуванням вище приведених норм закону, такий доказ, за відсутності відповідного рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування правового значення для визначення статусу цього житла не має.

На виконання вказівок ВССУ щодо врахування їхніх вказівок під час нового апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції під час розгляду справи, оголошувалися перерви в судових засіданнях, розгляд справи відкладався для можливості надання позивачем рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради про включення кімнати/квартири АДРЕСА_1 до числа службових. Однак, представником позивача суду не було надано копії такого рішення та фактично підтверджено ту обставину, що таке рішення є відсутнім з причин того, що воно взагалі не приймалося.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховано той факт, що відповідно до довідки ЧООБТІ від 26 грудня 2014 року № 303з (а.с. 66 Т. 1) будівля, розташована по вул. Різдвяній, 56 в м. Черкаси згідно рішення Черкаського міськвиконкому від 24 травня 1956 року № 484 будівлю прийнято в експлуатацію, як двоповерховий гуртожиток заводу Хімреактив по АДРЕСА_1. Рішення міськвиконкому про зміну статусу будівлі в матеріалах справи відсутнє.

Відповідно до вимог ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням. Підлягають виселенню з службового приміщення з усіма особами, які ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно вимог ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менше як десять років.

У відповідності із п. 34 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР» затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку.

Оскільки, судом не встановлено тієї обставини що спірне приміщення, а саме АДРЕСА_1 має статус службового, тому і підстав для виселення відповідачів із такого приміщення як із службового не вбачається.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорення.

У розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права та припинення дій, які порушують це право.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено обґрунтованості своїх позовних вимог, суду не надано вмотивованих доказів в їх підтвердження та з урахуванням встановлених обставин справи обрано невідповідний спосіб захисту порушеного права, а тому рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог є правильним.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду змінити та скасувати його в частині застосування судом строку позовної давності до даних правовідносин, оскільки в даному випадку таке застосування строку позовної давності є безпідставним, оскільки під час викладення таких позовних вимог позивачем, відсутній сам правовий механізм врегулювання спору і фактично судом встановлено безпідставність такого позову з використанням тих норм законодавства на яких наполягав позивач під час розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2015 року по справі за позовом Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування м. Черкаси, Черкаська міська рада про виселення із службового житла змінити.

В частині застосування строку позовної давності скасувати.

В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :