Справа № 152/1380/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 лютого 2016 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря Палій М.Д,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_3,

у с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач) звернулося у Шаргородський районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості.

Посилаючись на невиконання відповідачем зобовязань за кредитним договором №VIS0GA від 7 травня 2008 року, позивач просить стягнути на свою користь з відповідача заборгованість у розмірі 16 395 доларів США 93 центи, з яких: 13 957 доларів США 99 центів заборгованість за кредитом; 1171 долари США 32 центи заборгованість по процентах за користування кредитом; 288 доларів США 09 центів заборгованість за користування кредитом; 186 доларів США 75 центів пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 11 доларів США 57 центів штраф (фіксована частина) та 780 доларів США 21 цент штраф (процентна складова), що за курсом НБУ станом на 31 липня 2015 року складає 354 315,97 грн.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, зазначивши, зокрема, що фактично позивач видав їй кредит у гривні в сумі 80 800 грн, а отже і повернути кредит вона повинна у гривні. Окрім того, відповідач посилалася на те, що позивач не надав належних доказів для підтвердження обґрунтованості заявленої до стягнення суми.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

7 травня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 20) та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №VIS0GA (далі кредитний договір) (а.с. 77-85).

Згідно з пунктом 1.1. кредитного договору, Банк (позивач) зобовязується надати Позичальникові (відповідач) кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 7 травня 2008 року по 7 травня 2023 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 19 306 доларів США 09 центів на наступні цілі: у розмірі 16 656 доларів США 63 центи на споживчі цілі, у розмірі 480 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 96 доларів США 63 центи страхування майна, 80 доларів США особисте страхування, а також у розмірі 2649 доларів США 45 центів на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3., 2.2.7. цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2. цього договору.

Періодом сплати вважати період з «10» по «15» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку.

Щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 284 долари США 51 цент згідно з Графіком погашення кредиту (Додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Окрім того, пунктами 1.1.1. та 1.1.2. кредитного договору передбачено, що Позичальник зобовязується повернути кредит у порядку та у строки, передбачені пунктом 1.1. кредитного договору. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, указаного в абзаці 1 пункту 1.1. цього договору.

У разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом (у т.ч. оплати заборгованості не у повному обсязі) на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, у якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Позивач видав відповідачу кредит в розмірі 16 000 доларів США у гривневому еквіваленті в сумі 80 800 грн, що вбачається з ордеру розпорядження № 1 про видачу строкового кредиту від 8 травня 2008 року, заяви на видачу готівки № 10 від 8 травня 2008 року та меморіального ордера № 10 від 8 травня 2008 року (а.с. 15, 86, 109).

Водночас відповідач, зобовязання за кредитним договором виконувала неналежним чином, що вона визнала у судовому засіданні, в наслідок чого станом на 31 липня 2015 року виникла заборгованість по кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором № VIS0GA (а.с. 4-8).

Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із договору позики, які регулюються наведеними нижче законодавчими актами.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, усе вище викладене спростовує твердження відповідача, що оскільки кредит фактично їй було видано у гривні, то і погашати вона повинна гривневий кредит.

Так, у судовому засіданні відповідач визнала, що в кредит вона отримала 80 800 грн, при цьому на час отримання нею кредиту, курс гривні по відношенню до долара США дорівнював 5,05 грн за 1 долар США.

Із заяви на видачу готівки № 10 від 8 травня 2008 року вбачається, що 16 000 доларів США є еквівалентом 80 800 грн (а.с. 86).

Отже, виконуючи зобовязання за кредитним договором та видаючи відповідачу кредит у розмірі 16 000 доларів США у гривневому еквіваленті в сумі 80 800 грн, позивач діяв відповідно до умов кредитного договору та законодавства України щодо валюти виконання зобовязання (16 000 х 5,05 = 80 800).

Визначаючись щодо розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, заявленої до стягнення, суд виходить із такого.

Як зазначалося вище, пунктом 1.1. кредитного договору передбачалося, що позивач зобовязувався видати позивачу кредит у розмірі 16 656 доларів США 63 центи.

Водночас, із матеріалів справи, а саме: з ордера розпорядження № 1 про видачу строкового кредиту від 8 травня 2008 року, заяви на видачу готівки № 10 від 8 травня 2008 року та меморіального ордера № 10 від 8 травня 2008 року (а.с. 15, 86, 109) вбачається, що фактично позивач видав відповідачу 16 000 доларів США у гривневому еквіваленті в сумі 80 800 грн.

Проте, будь-яких доказів видачі відповідачу в кредит 656 доларів США 63 центи позивач не надав, а отже від заборгованості відповідача за кредитом станом на 31 липня 2015 року, заявленої до стягнення - 13 957 доларів США 99 центів слід відняти 656 доларів США 63 центи, стягнувши з відповідача на користь позивача 13 301 долар США 36 центів (13957 656,63 = 13301,36), еквівалент за курсом Національного Банку України станом на 31 липня 2015 року 287 442,39 грн (13 301,36 х 21,61 = 287 442,39).

Окрім того, пунктом 1.1. кредитного договору визначено, що за користування кредитними коштами відповідач сплачує позивачу відсотки у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом на 31 липня 2015 року позивач нарахував, а відповідач не сплатив йому відсотки за користування кредитними коштами в сумі 1171 долар США 32 центи, еквівалент за курсом Національного Банку України станом на 31 липня 2015 року 25 312,23 грн (1171,32 х 21,61 = 25 312,23), а отже цю суму також належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Поряд із цим, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 288 доларів США 09 центів заборгованості по комісії за користування кредитом.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно до другого абзацу ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Разом із тим, кредитним договором не передбачено обовязку відповідача сплачувати позивачу комісію за користування кредитом, отже зважаючи на це, позивач не має права вимагати, а суд не може примусити відповідача сплачувати кошти, не передбачені договором.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафів, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до пункту 1.4. кредитного договору при порушенні Позичальником зобовязань із погашення кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом на 31 липня 2015 року позивач нарахував відповідачу пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 186 доларів США 75 центів, еквівалент за курсом Національного Банку України станом на 31 липня 2015 року 4035,67 грн (186,75 х 21,61 = 4035,67), а отже, зважаючи на те, що судом установлено, що відповідач порушувала зобовязання із погашення кредиту, то цю суму належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Водночас, за загальним правилом цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до пункту 1.4. кредитного договору при порушенні Позичальником зобовязань із погашення кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Поряд із цим, пунктом 5.3. кредитного договору встановлено, що при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів, Позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову.

Отже умовами кредитного договору передбачено, що при порушенні Позичальником зобовязань із погашення кредиту, останній зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки.

У той самий час, згідно з пунктом 5.3. кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема за несвоєчасну сплату платежів за будь-якими з грошових зобов'язань.

Ураховуючи вище викладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Аналогічної позиції притримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема в ухвалі від 11 листопада 2015 року у справі № 6-17244св15.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що застосування у кредитному договорі поряд із пенею штрафу, як виду цивільно-правової відповідальності суперечить ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому у суду немає законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача штрафів, передбачених пунктом 5.3. кредитного договору, розмір яких згідно з позовною заявою становить 11 доларів США 57 центів та 780 доларів США 21 цент відповідно.

Окрім того, щодо штрафу в сумі 11 доларів США 57 центів, тобто 250 грн за курсом НБУ (11,57 х 21,61 = 250), суд зазначає, що визначення розміру штрафу в фіксованій грошовій сумі, про що зазначено у пункті 5.3. кредитного договору, суперечить ч. 2 ст. 549 ЦК України, якою передбачено, що штраф нараховується у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Слід також зазначити, що суму штрафу у відсотках від суми позову в розмірі 780 доларів США 21 цент позивач нарахував, виходячи із суми боргу відповідача з урахуванням пені (13957,99 (тіло кредиту) + 1171,32 (проценти) + 288,09 (комісія) + 186,75 (пеня) х 5% = 780,21), що свідчить про застосування неустойки на неустойку та суперечить ч. 2 ст. 549 ЦК України щодо нарахування штрафу у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Ухвалюючи це рішення, суд також ураховує пункт 3.2. Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011, у якому, зокрема зазначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин - споживача, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядкуукладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Конституцією України у ст. 124 закріплено принцип, відповідно до якого юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, зважаючи на усе вище викладене, суд вважає, що позивач лише частково довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № VIS0GA від 7 травня 2008 року у розмірі 14 659 доларів США 43 центи, еквівалент за курсом Національного Банку України станом на 31 липня 2015 року - 316 790,29 грн (14659,43 х 21,61 = 316790,29), яка складається з: 13 301 долар США 36 центів заборгованість за кредитом; 1171 долар США 32 центи відсотки за користування кредитом та 186 доларів США 75 центів пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час звернення позивачем до суду, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3543,16 грн (а.с. 1), тобто 1 відсоток ціни позову, отже, оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог- 3167,90 грн (316790,29 грн (сума задоволених вимог) х 1% (ставка судового збору) = 3167,90 грн.

Тому, керуючись статтями 1, 3, 10, 11, 57-62, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №VIS0GA від 7 травня 2008 року у розмірі 14 659 (чотирнадцять тисяч шістсот пятдесят девять) доларів США 43 центи, еквівалент за курсом Національного Банку України станом на 31 липня 2015 року - 316 790 (триста шістнадцять тисяч сімсот девяносто) гривень 29 копійок.

У іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 3167 (три тисячі сто шістдесят сім) гривень 90 копійок судового збору.

Згідно зі статтями 223, 294, 296 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Л.Строгий