Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/2662/15-ц Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 19 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Талько О.Б.

з участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк" про стягнення збитків

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк" на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом про стягнення збитків. В обгрунтування вимог зазначала, що в липні 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ „Приватбанк" було укладено договір на відкриття та обслуговування карткового рахунку НОМЕР_2, відповідно до якого відповідач на її ім'я оформив платіжну картку та ПІН-код до неї. З 13.02.2015 року по 16.02.2015 року позивач перебувала в Центральному Військовому Госпіталі м. Києва разом зі своїм сином ОСОБА_3, який проходив лікування від поранень, одержаних в зоні АТО. 16.01.2015 року вона помітила зняття з її карткового рахунку коштів, які були благодійними внесками на лікування сина. Її банківська картка та телефонний номер, до якого була прив'язана картка, завжди перебували з нею, пін-код картки вона нікому не повідомляла, на її мобільний телефон жодного СМС про знаття коштів не надходило. На картковому рахунку нею самостійно було встановлено ліміт на зняття та переведення грошей у сумі 3000грн., проте найменша сума, яка знімалася була 5 055грн. Наведене свідчить про те, що відповідачем було збільшено суму ліміту, для чого були проведені певні банківські операції. З приводу незаконного списання коштів вона зверталась до відділу міліції в Печерському районі м. Києва та до банку, проте позитивної відповіді не отримала. Уточнивши в ході розгляду справи позовні вимоги, просила стягнути з ПАТ КБ „Приватбанк" завдані збитки в розмірі 69 720,00 грн., 16 872,24 грн. пені, передбаченої п.37.2 ст.37 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 186 592,24 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ „Приватбанк" на користь ОСОБА_1 суму завданих збитків у розмірі 69 720,00 грн., 16 872,24 грн. пені, передбаченої п.37.2 ст.37 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 січня 2016 року вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ „Приватбанк" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зокрема, зазначає, що Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта та інша інформація, пов'язана з картковим рахунком клієнта, або проведених клієнтом операціях стане відомою іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв'язку під час використання цих каналів. Також клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції , які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки, а також за несанкціоноване отримання грошових коштів з карткового рахунку третіми особами. Підставою для банку здійснення переказу є правильне введення особою, яка ініціює переказ, динамічного контролю в електронну систему. У даному випадку таким способом було підтверджено волевиявлення власника рахунку на переказ коштів.

Вказує, що необхідною умовою для стягнення пені є наявність вини ПАТ КБ „Приватбанк", яка судом достовірно не встановлена. Окрім того, суд першої інстанції при вирішенні спору зіслався на Положення „Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням" затвердженого постановою правління НБУ від 30.04.2010 року №223, яка втратила чинність. Також наголошує, що правовідносини між сторонами виникли із договору надання банківських послуг, яким не передбачено відшкодування моральної шкоди, а тому задоволення вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди, є безпідставним.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 23.07.2012 року ОСОБА_1 уклала із ПАТ КБ „Приватбанк" договір про надання банківських послуг, оформлений Анкетою-Заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку /т.1 а.с.136/.

Головною умовою для відкриття рахунків, отримання банківських карток, дистанційного обслуговування клієнта є зазначення ним фінансового номеру телефону, що відповідає номеру його мобільного телефону. Фінансовим номером телефону позивача є номер її мобільного телефону - НОМЕР_3. На виконання умов договору ОСОБА_1 було видано платіжну картку НОМЕР_2 (внутрішній номер договору (референс SAMDР0937) /т.1 а.с.137/.

Матеріалами справи підтверджено, що син позивача ОСОБА_3 поранений в ході проведення антитерористичної операції. В мережі інтернет була розміщена інформація про його поранення, необхідність лікування та збір коштів, а також зазначено номер банківського рахунку для перерахування коштів та номер мобільного телефону матері.

Так, зокрема, на сайті ЦЕНЗОР.НЕТ за 13 лютого 2015 року було розміщено інформацію про те, що 10 лютого 2015 року в Краматорському (Донецька область) був важко поранений військовий журналіст Центральної телерадіостудії Міністерства оборони України ОСОБА_3 та зазначено номер карти Приватбанку НОМЕР_2 ОСОБА_1 для надання матеріальної допомоги /т.1 а.с.62/.

ОСОБА_3 з 11.02.2015р.по 13.02.2015р. знаходився на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному Центрі Північного регіону у м. Харкові, а з 13.02.2015р. по 03.03.2015р. - у Головному військовому клінічному госпіталі у м. Києві /т.1 а.с.27-29/.

З 11 лютого 2015 року на картку ОСОБА_1 НОМЕР_2 почали надходити кошти від громадян у вигляді благодійної допомоги на лікування сина, що підтверджується випискою по картрахунку НОМЕР_2 за період з 01.01.2015 року по 18.06.2015 року /т.1 а.с.7-25/. Матеріальна допомога надходила від численних осіб.

Із виписки по рахунку та довідки банку від 03.11.2015 року вбачається, що 15 лютого 2015 року із карткового рахунку НОМЕР_2, який належить ОСОБА_1, було здійснено сім операцій - перевод зі своєї карти на такі суми: 10105грн., 1116грн., 5055грн., 9095 грн., 15155грн., 15155грн., 15155грн. Всі операції були здійснені через Інтернет-сервіс Ipaу.UA./т.1а.с.135, 140,141/. Таким чином з карткового рахунку ОСОБА_1 15.02.2015 року всього було знято 70 836грн.

Позивач просить стягнути з відповідача 69 720грн., що свідчить про те, що сума 1116грн. не увійшла в підрахунок. Посилається на те, що вона в період між 13 та 16 лютого 2015 року разом зі своїм сином перебувала у Центральному Військовому госпіталі в м. Київ, коштів через Інтернет-сервіс не знімала, оскільки не володіє такими навиками. Картка, яка була відкрита у ПАТ КБ „Приватбанк" завжди перебувала з нею, стороннім особам не надавалася ні картка, ні інформація по ній (пін-код). На телефонний номер, до якого прив'язана картка, жодного смс сповіщення під час зняття коштів не надходило.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що помітила зняття коштів 15.02.2015 року і з телефону племінниці, яка перебувала разом з нею в госпіталі у зв'язку з доглядом за важко пораненим її /позивача/ сином, відразу передзвонила в банк для з'ясування обставин. Оскільки 15.02.2015 року була неділя, то звернулась особисто у Приватбанк наступного дня - 16.12.2015 року вранці та повідомила про списання благодійних надходжень на лікування сина з її карткового рахунку.

Пояснення позивача підтверджено стенограмою зафіксованого відповідачем телефонного дзвінка 15 лютого 2015 року о 15год. 22сек. з телефонного номеру НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4 /т.2 а.с.33-34/. Розмова відбувалась між оператором Gold-клубу та, спочатку ОСОБА_4, а потім -ОСОБА_1

Зазначеною стенограмою підтверджено, що сім-карта мобільного телефону ОСОБА_1 була заблокована у першій половині дня 15.02.2015 року, внаслідок чого будь-які СМС-повідомлення на її номер телефону не надходили, та вона не могла здійснювати будь-яких дзвінків зі свого телефону.

ОСОБА_1 повідомила оператора, що на її картковому рахунку знаходилась велика сума коштів, а залишилось трохи більше тисячі та просила з'ясувати причину. Оператор підтвердила, що баланс по карті становить 1581грн.69коп., повідомила, що сьогодні /15.02.2015 року/ списання великої суми не було, проте більше інформації вона не може надати, оскільки дзвінок здійснено не з фінансового номеру телефону клієнта.

Також із розмови вбачається, що ліміт на зняття коштів з карти позивачем встановлено не було, на пропозицію оператора заблокувати рахунок відмовилась, пояснивши, що в разі блокування рахунку люди не будуть знати куди скидати кошти на лікування сина.

На наступний день ОСОБА_1 звернулась у відділення банку та з'ясувала, що відносно її мобільного телефону та карткового рахунку були здійснені шахрайські дії, внаслідок чого звернулась до правоохоронних органів та заблокувала рахунок.

Кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 від 17.02.2015 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001125 /т.2 а.с.30,31/.

Довідкою від 30.03.2016 року ПАТ КБ „Приватбанк" підтвердив, що всі операції 15.02.2016 року з карткового рахунку ОСОБА_1 були здійснені через процесінг іншого банку за допомогою Інтернет-сервіс переказів Ipaу.UA., у зв'язку з чим операції по переказу коштів відбувались миттєво, а їх відображення у виписці „Клієнта" здійснено на наступний день. У системі дистанційного обслуговування клієнтів Банку - Приват-24 інформація про переказ коштів відображається миттєво, проте необхідною умовою для перегляду такої інформації є наявність дзвінка клієнта із свого фінансового номера /т.2 а.с.35/.

За заявою ОСОБА_1 Банком було проведено розслідування та встановлено, що відносно рахунку позивача були здійснені шахрайські Інтернет-операції (з ручним вводом номера карти) внаслідок чого 15.02.2015 року з карти НОМЕР_2 було проведено 7 операцій по зняттю коштів: переводи на суми 10105грн. та 1116грн. здійснено на платіжну карту ОСОБА_6 (АДРЕСА_1), а переводи на суми 5055, 9095, 15155, 15155, 15155 - здійснено на платіжну ОСОБА_7 (АДРЕСА_2). Кошти зняті з банкоматів у м. Києві та м. Олександрія відповідно /т.1а.с.247, т.2 а.с.36-38/.

Таким чином встановлено, що 15 лютого 2015 року внаслідок шахрайських дій третіх осіб із карткового рахунку НОМЕР_2 ОСОБА_1 шляхом семи банківських операцій було знято 70 836грн.(хоча позов пред'явлено на 69 720грн.). Ліміт на зняття коштів позивачем встановлено не було, на момент з'ясування обставин зникнення коштів з рахунку та телефонного дзвінка позивача Банку кошти уже були зараховані на рахунки третіх осіб.

Відповідно до п. 1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, відправленому в СМС-повідомленні ПІН-коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobilBanking або проведених клієнтом операціях стане відомою іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв'язку під час використання цих каналів.

Пунктом 1.1.5.13. передбачено, що клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки /рахунку/ на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг.

Згідно з п. 1.1.5.30. Банк не несе відповідальності перед власником карти за всі операції, у випадках передачі мобільного телефону, сим-карти, стікеру PaуPass третім особам.

Відповідно до положень ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 1 ст.1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до п.1 розділу 6 Положення «Про порядок емiсiї електронних платiжних засобiв i здiйснення операцiй з їх використанням», затвердженого постановою Правлiння Нацiонального банку України 05 листопада 2014 року N 705 користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Користувач зобов'язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним /ч.3 п.2 р.6 Положення/.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції /ч.1п.8 Положення/.

Пунктом 9 розділу 6 наведеного Положення передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України у справі № 6-71 цс15 від 13 травня 2015 року, яка в силу положень ст. 360-7 має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, визначено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру (ПІН) або іншій інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Оскільки до суду не надано доказів того, що позивач, як користувач платіжної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру, або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції без фізичного пред`явлення платіжного засобу або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу його держателя, висновок суду першої інстанції про винність дій відповідача по здійсненню незаконних операцій по переводу коштів на суму 69 720,00 грн. є обґрунтованим. Також суд першої інстанції у рішенні обгрунтовано зазначив, що судом не встановлено, що ОСОБА_1 отримала списані кошти або використала їх для придбання товарів та послуг, а також не встановлено її вини у списанні цих коштів.

Доводи представника ПАТ КБ „Приватбанк" про те, що постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 року ( справа № 6-71 цс15) не може застосовуватись при розгляді цієї справи, оскільки містить посилання на Положення „Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням" затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, яке втратило чинність з моменту прийняття постанови Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року №705, не можна визнати обґрунтованими, оскільки пункти 6.7 та 6.8 Положення згідно постанови правління НБУ від 30.04.2010 року №223 відповідають пунктам 8 та 9 Положення згідно постанови правління НБУ від 05.11.2014 року №705, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин і є спеціальними нормами.

Водночас, посилання суду першої інстанції на Положення „Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223 як на чинне, є безпідставним, а тому рішення суду в частині правового обгрунтування необхідно змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на зазначене Положення, та задовольнити в цій частині доводи апеляційної скарги.

Та обставина, що на платіжній картці позивача не було встановлено ліміт на зняття коштів та кошти після відповідної транзакції миттєво були зараховані на інші рахунки не мають правового значення, оскільки визначальним є недоведеність вини ОСОБА_1 у незаконному використанні персональних даних та інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції без фізичного пред`явлення платіжного засобу.

Стосовно стягнення пені відповідач вказує, що необхідною умовою для такого стягнення є наявність його вини, яка судом достовірно не встановлена.

Проте, як зазначено вище, вина відповідача встановлена, а тому наявні підстави для стягнення пені.

Згідно з п.п 37.1-37.2 ст.37 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", для встановлення правомірності переказу еквайр, за результатами моніторингу або в разі опротестування переказу держателем, емітентом або платіжною організацією платіжної системи, має право призупинити завершення переказу на час, передбачений правилами відповідної платіжної системи, але не більше ніж на дев'яносто календарних днів. У разі правомірності переказу еквайр має завершити переказ та відшкодувати отримувачу 0,1 відсотка суми платежу за кожний день такого призупинення, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

На час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев'яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

А тому суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з відповідача пеню згідно розрахунку позивача та вимог за період з 15.02.2015 року по 15.10.2015 року, виходячи із суми неналежного переказу - 69 720,00 грн. та розміру пені - 0,1% за кожний день (69 720,00 грн. х 0,1% х 242дн. = 16 872,24 грн.).

Обрахунок пені проведено, починаючи із дня неналежного переказу, що узгоджується з наведеними положеннями ст. 37.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Водночас, доводи відповідача стосовно законності відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими.

Так, з обставин справи встановлених судом, вбачається, що спір між сторонами випливає з договірних зобов'язань, оскільки 23.07.2012 року між сторонами було укладено договір надання банківських послуг.

При цьому, вирішуючи спір у цій частині суд першої інстанції не врахував, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі. Доказів про те, що умовами укладеного між сторонами договору передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення зобов'язань, не надано.

Оскільки позов стосується договірних зобов'язань між сторонами, то не підлягає у даному випадку стягнення моральної шкоди відповідно до Закону України „Про захист прав споживачів ". До того ж відповідно до п.5 ч.1 ст.4 цього Закону споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції).

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.

В решті рішення залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2015 року в частині стягнення з ПАТ КБ „Приватбанк" на користь ОСОБА_1 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Змінити рішення суду в частині правового обгрунтування, виключивши з його мотивувальної частини посилання на Положення „Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: