У Х В А Л А

6 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки,

встановила:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 27 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Родовід Банк».

Визнано недійсним договір іпотеки від 27 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Родовід Банк».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року касаційну скаргу відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, ухвалу касаційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме пункту 5 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 2.2, 2.3, 2.4, 3.1, 3.2, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, апеляційний суд з висновками якого погодився касаційний суд, виходив із того, що як на час укладення кредитного договору так і протягом дії цього договору позивач була згодна з умовами договору. Позивачка була вільною у виборі фінансових установ для отримання кредиту і у виборі форми кредитування. Відповідно до п. 2.1 договору банк зобов'язується надавати позичальнику кредити на загальну суму, що не перевищує розмір кредитної лінії, вказаний у пункті 1.1 цього договору, згідно з письмовими заявками позичальника. Тобто, умовами договору було передбачено, що кредитні кошти у межах ліміту 500 000 доларів США будуть надаватися лише за письмовими заявками позичальника. Проте, повне погашення кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами, у випадку, якщо позичальник скористається своїм правом та отримає кредит має відбутися не пізніше 27 лютого 2011 року. А відтак визначення сторонами лише кінцевого строку погашення кредиту узгоджується з іншими умовами договору та не є підставами для визнання його недійсним.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення апеляційного суду в частині визнання недійсним кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки виходив із того, що в кредитному договорі від 26 серпня 2008 року немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил визнанні обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. У наданому розрахунку не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхнево та не зрозуміло для споживача.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук