У Х В А Л А

12 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Дзигівська сільська рада Ямпільського району Вінницької області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановила:

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Ухвалено усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_1 шляхом знесення за рахунок ОСОБА_4 паркану із металевої сітки із заїзду до вищевказаної земельної ділянки.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 лютого 2015 року скасовано, рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2014 року залишено в силі.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду касаційної інстанцій та направити справу на новий касаційний розгляд, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 386, 391 ЦК України, статті 125 ЗК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що з наявних доказів, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що право ОСОБА_5 щодо спірної земельної ділянки порушено, тому право останнього на звернення з даним позовом передбачено статтями 16, 391, 386 ЦК України, згідно з якими власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. З огляду на вищезазначене обґрунтованим є висновок про знесення паркану на частині земельної ділянки щодо заїзду до спірної земельної ділянки, що перебуває у користуванні ОСОБА_5, оскільки останній позбавлений права користування земельною ділянкою, що порушує його права.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 3 лютого 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд на порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України обґрунтував свої висновки лише рішенням Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 15 січня 2015 року, при цьому належним чином не перевірив доводів і заперечень сторін, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема, чи відповідають фактичні розміри земельної ділянки ОСОБА_4 розмірам, зазначеним у правовстановлюючих документах на неї; чи збудований відповідачем спірний паркан в межах виділеної йому земельної ділянки, чи на території дороги загального користування та чи порушено право позивача на здійснення ним права користування дорогою загального користування, внаслідок збудованого відповідачем паркану і якими доказами це підтверджується;

- від 17 лютого 2016 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції виходив із того, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін, зазначивши, що Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування покладено на відповідні інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, проте з позовом про приведення відповідачами споруджених огорож відповідно до будівельних норм та правил, орган місцевого самоврядування не звертався, залишивши поза увагою, що позовні вимоги обґрунтовані порушенням права позивача на здійснення нею права користування та розпорядження своїм майном (земельною ділянкою);

- від 28 січня 2016 року суд касаційної інстанції відхиляючи касаційну скаргу, виходив із того, що ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 з підстав недоведеності заявлених нею позовних вимог, оскільки належними і допустимими доказами у справі було доведено, що розташування заїзду до будинку позивача відповідає генеральному плану, його ширина у межах норм, а факт самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки та створення перешкод для заїзду не доведений;

- від 14 грудня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з того, що права позивачів та інших осіб діями ОСОБА_4 не порушено, що підтверджується висновками судової експертизи. Крім того, йдеться про користування проїжджою частиною дороги, яка перебуває у комунальній власності, а сторони у даному спорі не являються суміжними землекористувачами із відповідачем;

- від 15 лютого 2016 року суд касаційної інстанції погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що з урахуванням вимог статей 376, 391 ЦК України, хоча літня кухня та гараж побудовані самовільно, однак позивачі не довели факту порушення їх прав щодо користування їх майном, а саме : пивницею (погребом), виходом до води та центральної дороги.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Дзигівська сільська рада Ямпільського району Вінницької області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук