АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1014/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 21 Калієвський І. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Головне управління юстиції у Черкаській області, про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и л а :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів та третьої особи про визнання недійсним договору дарування.

Свої вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що 04.08.1995 року договором дарування ОСОБА_10 подарувала своїй дочці ОСОБА_6 7/10 частин жилого будинку з надвірними спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1. Надвірні споруди, які були подаровані за даним договором складаються з: ґанку з козирком 1, ґанку 2 з козирком, сараєм «Б», сараєм «В», сараєм «Г», вбиральнею «Д», парканом №1, воротами з хвірткою №2, погребом «Е».

14 вересня 2005 року ОСОБА_10 видано довіреність, якою уповноважено ОСОБА_9 подарувати ОСОБА_8 належні ОСОБА_10 на праві приватної власності 3/10 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гупалович О. М. та зареєстрована в реєстрі за номером 1715.

22 вересня 2005 року ОСОБА_9, який діяв на підставі вищезазначеної довіреності від імені ОСОБА_10, укладено договір дарування частини будинку. За даним договором дарування ОСОБА_10 безоплатно передала у власність ОСОБА_8 належні їй на праві власності 3/10 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в АДРЕСА_1.

Позивачка ОСОБА_6 вважає, що договір дарування частини будинку від 22 вересня 2005 року є недійсним в частині відчуження ОСОБА_8, надвірних будівель та споруд, розташованих в АДРЕСА_1, оскільки, такі надвірні споруди 4 серпня 1995 року були подаровані ОСОБА_10 позивачці на підставі договору дарування.

Те, що дійсно надвірні споруди були подаровані саме позивачу підтверджується і замовленням № 45, яке міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, що було адресовано бюро технічної інвентаризації від ОСОБА_10, яким вона для укладенням договору дарування з ОСОБА_6, просила БТІ видати довідку-характеристику для дарування частини будинку: приміщення 1 - 4,4 кв.м., 2 - 6,4 кв.м., 3 - 13,1 кв.м., 1-1-6,5 кв.м., 1-2-8,1 кв.м, 1-5 - 16,1 кв.м., сарай Б, В, Г, погріб.

Підставою для визнання договору дарування недійсним є те, що довіреністю, зареєстрованою в реєстрі за №1715 від 14.09.2005 року, ОСОБА_10, уповноважувала ОСОБА_9 подарувати лише 3/10 частини жилого будинку.

Довіреністю від 14.09.2005 року ОСОБА_10 не уповноважувала ОСОБА_9, дарувати ОСОБА_8 надвірні будівлі та споруди розташовані в АДРЕСА_1, а отже, договір дарування від 22.09.2005 року ОСОБА_9, укладено з перевищенням повноважень наданих йому довіреністю від 14.09.2005 року, так як договір дарування укладено щодо того майна, яке не зазначено в довіреності від 14.09.2005 року. Фактично в договорі дарування від 22 вересня 2005 року волевиявлення Дарувальника, щодо майна, яке підлягає даруванню було змінено ОСОБА_9

Відповідно до змісту статей 215, 216 ЦК України, у яких врегульовані наслідки недійсності правочину, право вимагати визнання правочину недійсним має одна зі сторін або інша заінтересована особа, яка заперечує його дійсність, на підставах, встановлених законом.

Позивачка вважає, що має право звернутися з позовною заявою про визнання договору дарування від 22.09.2005 року недійсним в частині відчуження надвірних будівель та споруд розташованих в АДРЕСА_1, так як її права та інтереси спірним договором дарування порушуються, так як їй належать на праві власності надвірні будівлі та споруди за вищезазначеною адресою, а також в зв'язку з тим, що такий договір дарування вчинено з перевищенням повноважень, на вчинення яких мати позивачки ОСОБА_10, своєї згоди не давала і в подальшому не схвалювала.

Те, що ОСОБА_10, за своє життя, не надавала згоду на дарування ОСОБА_8, надвірних будівель та споруд підтверджується і заповітом, складеним 20 листопада 1995 року (після укладення договору дарування з позивачем), яким ОСОБА_10, зробила заповітне розпорядження, яким заповіла ОСОБА_8 3/10 частини жилого будинку, а саме дві кімнати площею 15,2 кв.м. та 8,8 кв.м., що розташовані в АДРЕСА_1.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Головне управління юстиції у Черкаській області, про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на дане рішення, в якій просить скасувати рішення суду, так як вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, інші сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду в засідання не з'явились, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції до залишення без змін з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивачки, суд першої інстанції прийшов до висновку про не доведеність позовних вимог та відсутність в діях ОСОБА_9 перевищення повноважень, як представника за довіреністю, при укладенні оскаржуваного договору дарування.

При цьому, за матеріалами справи колегією суддів установлено, що 4 серпня 1995 року ОСОБА_10 уклала договір дарування, яким подарувала ОСОБА_6 7/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

14 вересня 2005 року ОСОБА_10 видала довіреність ОСОБА_9, якою уповноважила його подарувати ОСОБА_8 3/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.7).

22 вересня 2005 року ОСОБА_9 , який діяв від імені ОСОБА_10 за довіреністю, було укладено договір дарування частини будинку, за яким ОСОБА_10 безоплатно передала у власність ОСОБА_8 належні їй на праві власності 3/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла (а.с.67).

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що за життя ОСОБА_10 не ставила питання як про скасування довіреності, виданої на імя ОСОБА_9, так і про визнання недійсним укладеного від її імені договору дарування.

Розглядаючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідно до роз'яснень п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до визначення, наданого в Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України 24.05.2001 року №127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за №582/5773, а саме в редакції станом на момент укладення договору, житловий будинок садибного типу це житловий будинок, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень. На присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї, хліви, літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення). Присадибна земельна ділянка земельна ділянка (обмежована, забезпечена виїздом на вулицю, провулок тощо), на якій розміщені житловий будинок, господарські будівлі та споруди, сад, город тощо.

Відповідно до ст.380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житловий будинок може складатися власне із самого будинку або з будинку та інших приміщень, що забезпечують нормальне проживання в ньому людини (наприклад, гараж, погріб, сарай, відокремлений санвузол тощо). В цьому випадку будинок є головною річчю, а підсобні приміщення розглядаються як невід'ємна частина будинку (приналежність), і в разі його відчуження вони, за загальним правилом, також переходять у власність набувача.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" №7 від 04.10.91р., а саме п. 8 розяснено, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником.

Відповідно до ч.1 ст.381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

За ч.2 ст.381 ЦК України, у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, відповідно до ч. 1 ст. 381 ЦК, до складу садиби належать не лише житловий будинок і земельна ділянка, на якій він розташований, а й господарсько-побутові будівлі (які забезпечують власника необхідними для проживання засобами благоустрою, наприклад, сарай, гараж, санвузол та ін.) та комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), а також багаторічні насадження. Правове значення визнання садиби самостійним об'єктом права власності полягає, зокрема, в тому, що в разі відчуження житлового будинку вважатиметься, що відчужується вся садиба, якщо інше прямо не передбачено договором або законом.

Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю (ст. 186 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. За ч.2 ст.186 ЦК України, приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Також, з матеріалів справи убачається, що позивачка ОСОБА_6 не була стороною укладеного договору дарування від 22 вересня 2005 року.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне відмітити те, що дані висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України, постановленій у справі за № 6-107цс12, і роз'яснено, що зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Відповідно до положень ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Проте, дані положення матеріального права можуть бути застосовані коли особа, яка вважає себе власником майна, доведе своє право власності на майно, яке вибуло поза її волею.

Аналогічною є і правова позиція Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-95цс13.

При цьому, зі змісту позовних вимог встановлено, що позивачка не пред'являла позовних вимог про визнання за нею права власності на частину господарських споруд чи про витребування їх від добросовісного набувача.

А тому, за заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, наявних доказів у справі, положень норм матеріального права, колегія суддів приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування частини будинку, є обгрунтованими.

Окрім того, доказів для визнання недійсним договору дарування частини будинку від 22 вересня 2005 року, позивачкою суду не надано, а судом першої інстанції таких підстав та порушень діючого законодавства при укладенні договору дарування не встановлено.

З врахуванням встановлених обставин, матеріалів справи, доводів сторін та апеляційної скарги, положень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність ухваленого рішення, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції до залишення без змін, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 307 , 308 , 313 , 314, 315 , 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Головне управління юстиції у Черкаській області, про визнання недійсним договору дарування - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :