У х в а л а

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,

за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, та остаточно просило стягнути із ОСОБА_3 на свою користь суму спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 1 730 956 грн 39 коп.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що з 17 травня 2011 року ОСОБА_3 працював на посаді заступника керівника департаменту по інжинірингу будівельних проектів ГО в департаменті з управління будівельними проектами ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі наказу від 17 травня 2011 року № Э.DN-КП-2011-1002 та укладеного між сторонами трудового договору від 17 травня 2011 року № 1002.

Позивач вказав, що 20-22 квітня 2015 року проводилася позачергова перевірка документів та наявності будматеріалів на будівельній площадці «Океанмаш», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за результатами якої встановлено відсутність актів прийому-передачі матеріалів або інших документів, що підтверджують подальшу передачу будівельних матеріалів, отриманих ОСОБА_3 під звіт, а із відповідей підрядників вбачається, що матеріали ОСОБА_3 не було передано.

Наказом від 30 квітня 2015 року № Э.08.0.0.0/1-6688532 ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (у зв'язку з втратою довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу).

Посилаючись на те, що в результаті наведеного порушення, вчиненого ОСОБА_3, позивачу було спричинено матеріальну шкоду на суму 1 730 956 грн 39 коп., ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 231 931 грн 72 коп. матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року з урахуванням ухвал цього ж суду про виправлення описок від 26 жовтня та 02 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року задоволено заяву ОСОБА_3 про поворот виконання рішення суду, допущено поворот виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2015 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 грошові кошти, сплачені в рахунок виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2015 року у справі № 201/10712/15-ц в розмірі 1 235 585 грн 72 коп.

У касаційних скаргах ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, а також скасувати ухвалу апеляційного суду про задоволення заяви ОСОБА_3 про поворот виконання рішення місцевого суду та постановити ухвалу з цього питання.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов та стягуючи із ОСОБА_3 матеріальну шкоду, заподіяну підприємству працівником, виходив з того, що саме в такому розмірі позивачем підтверджена шкода, спричинена винними діями відповідача під час виконання ним своїх трудових обов'язків.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із відсутності даних бухгалтерського обліку або проведеної позивачем інвентаризації за результатами недостачі отриманих відповідачем товарно-матеріальних цінностей (далі - ТМЦ), що унеможливлює правильно визначитися з дійсним розміром заподіяної банку шкоди.

Крім того, враховуючи, що скасоване рішення суду першої інстанції було виконано ОСОБА_3, а саме: з нього було стягнуто 1 235 585 грн 72 коп., але апеляційним судом не було вирішено питання про поворот виконання цього рішення після його скасування, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про поворот виконання рішення та стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 сплачених ним грошових коштів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення та ухвала суду апеляційної інстанції не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 працював на посаді заступника керівника департаменту по інжинірингу будівельних проектів ГО в департаменті з управління будівельними проектами ПАТ КБ «ПриватБанк» з 17 травня 2011 року на підставі наказу від 17 травня 2011 року № Э.DN-КП-2011-1002 та трудового договору від 17 травня 2011 року № 1002 (а. с. 1215, т. 1).

Згідно з наявними в матеріалах справи копіями накладних, рахунків і довіреностей ОСОБА_3 були отримані ТМЦ від постачальників за довіреностями та іншими разовими документами для подальшої передачі підрядним організаціям на виконання будівельних робіт, але акти прийому-передачі матеріалів або інші документи на підтвердження подальшої передачі цих матеріалів відсутні.

Згідно з наданою ПАТ КБ «ПриватБанк» зведеною таблицею за результатами перевірки, що проводилася ним 20-22 квітня 2015 року, сума будівельних матеріалів, отриманих ОСОБА_3 від постачальників і не переданих підрядникам, складає 1 730 956 грн 39 коп. (а. с. 21-24, т. 1), а з відповідей підрядників на запит позивача, а саме: листа товариства з обмеженою відповідальністю «Аміна», листа товариства з обмеженою відповідальністю «Арт Інвест» від 15 квітня 2015 року № 15/04/2015, листа товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «СБІ-Скелябудінвест» від 15 квітня 2015 року № 1504-2015, листа товариства з обмеженою відповідальністю «Рубікон-трейдінг» від 15 квітня 2015 року № СТ-41 вбачається, що цим підрядникам в роботу отримані ОСОБА_3 ТМЦ передані не були (а. с. 69-72, т. 1).

Разом з тим з відповіді товариства з обмеженою відповідальністю «Атлас-Енерго» від 17 квітня 2015 року № 036 та додатків до неї вбачається, що вказаному підряднику були передані в роботу матеріали на суму 499 024 грн 67 коп., зазначені у зведеній таблиці за результатами проведеної перевірки як такі, що відсутні.

Згідно зі ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Відповідно до ст. 135 КЗпП України межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством.

За приписами ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної шкоди підприємству, організації, установі визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості матеріальних цінностей.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (далі - Постанова), суд, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору про повну матеріальну відповідальність (п. 1 ст. 134 КЗпП України), зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими може бути укладено такий договір. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини, у випадках, коли згідно зі ст. 135-1 цього Кодексу між працівником і підприємством укладено письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Пунктом 2 частини 1 статті 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, у випадках, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 отримував матеріальні цінності у постачальників за накладними, тобто під звіт, за разовими документами, а тому він може нести матеріальну відповідальність в повному обсязі.

За приписами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

У п. 3 Постанови роз'яснено, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов передчасного висновку, що відсутність даних бухгалтерського обліку або проведеної позивачем інвентаризації за результатами недостачі отриманих відповідачем ТМЦ унеможливлює правильне визначення дійсного розміру заподіяної банку шкоди, а наведення такого розміру у вищезазначеній зведеній таблиці є лише припущенням позивача, не звернувши уваги, що надані позивачем видаткові накладні є первинними документами відповідно до ст. ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», за якими відповідач може нести матеріальну відповідальність, у зв'язку із чим не надав їм належної правової оцінки та не перевірив, за якими накладними ОСОБА_3 отримував ТМЦ, а тому доводів позивача належним чином не перевірив.

З висновками апеляційного суду про відсутність даних інвентаризації також неможливо погодитись, оскільки п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України не передбачає відповідальність працівника відповідно до інвентаризації, а пов'язує повну матеріальну відповідальність з отриманням працівником майна та інших цінностей під звіт. А тому, при виниклих між сторонами правовідносинах, дані інвентаризації не мають правового значення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, апеляційним судом не встановлені, його судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала апеляційного суду від 23 листопада 2015 року про задоволення заяви ОСОБА_3 про поворот виконання рішення місцевого суду також підлягає скасуванню.

Згідно зі ст. 380 ЦПК України питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Виходячи з того, що судом касаційної інстанції скасовано рішення апеляційного суду, яким відмовлено у задоволенні позову, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування ухвали апеляційної суду від 23 листопада 2015 року про задоволення заяви про поворот виконання рішення та стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 сплачених ним грошових коштів.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скаргипублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В.Юровська