АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Козака Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ПАТ «Укртранснафта» про поновлення позивача на посаді заступника голови правління - комерційного директора ПАТ «Укртранснафта», стягнення з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.01.2016 до дня поновлення на роботі та моральну шкоду у сумі 21 727 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.02.2016 позовну заяву залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що звільнення за п. 5 ст. 40 КЗпП України проводиться в крайніх випадках, коли хвороба прийняла затяжний характер, а відсутність працівника на роботі істотно відбивається на інтересах виробництва. Зазначив, що на час звільнення виробничої необхідності у виході позивача на роботу не було та тимчасова відсутність на роботі, у зв'язку з хворобою або травмою не є законною підставою для звільнення відповідно до Конвенції №158.

Справа № 753/24295/15
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5502/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позовної зави, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача є недоведеними.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено при розгляді справи в суді першої інстанції, 01.10.2009 ОСОБА_1 було прийнято на посаду начальника відділу переробки нафти управління з переробки нафти та реалізації нафтопродуктів відповідно до Наказу від 01.10.2009 №112/1-к Голови правління ВАТ «Укртранснафта» (а. с. 28). 05.03.2010 позивач був переведений на посаду начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління фінансової та економічної безпеки згідно витягу з наказу від 05.03.2010 №55-К (а. с. 29), з 17.05.2010 переведений на посаду начальника управління маркетингу та аналізу цін закупівель згідно витягу з наказу від 17.05.2010 №121-К (а. с. 30). Найменування ВАТ «Укртранснафта» змінено на ПАТ «Укртранснафта» на підставі протоколу загальних зборів акціонерів ВАТ «Укртранснафта» від 28-29.04.2011 № 13. З 05.09.2011 ОСОБА_1 був переведений на посаду комерційного директора відповідно до наказу від 02.09.2011 №161-К (а. с. 31). 08.12.2014 позивач був переведений на посаду заступника голови правління - комерційного директора ПАТ «Укртранснафта» відповідно до Наказу від 03.12.2014 №206-К (а. с. 32). Наказом ПАТ «Укртранснафта» від 23.11.2015 № 293-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи в зв'язку з нез'явленням на роботі протягом більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (п. 5 ч.1 ст. 40 КЗпП України) (а. с. 7). У період з 19.05.2015 по 09.07.2015 позивач був тимчасово непрацездатним та проходив лікування стаціонарно та в санаторно-курортному закладі. 10.07.2015 позивач поступив на планову госпіталізацію та 15.07.2015 ОСОБА_1була проведена операція «підтаранний кістковопластичний артродез стопи зі взяттям кісткового аутотрансплантанту з крила клубової кістки». Планова госпіталізація 10.07.2015 та операція 15.07.2015 була визнана окремим страховим випадком Виконавчою дирекцією Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності. В період з 19.05.2015 по день звільнення позивач перебував на лікарняному.Зазначене підтверджується копією листків непрацездатності та табелем обліку робочого часу (а. с. 60-78, 79-88). Безперервний період відсутності позивача на робочому місці, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю становив понад чотири місяці. Позивач, вважаючи звільнення на підставі п. 5 ч.1 ст. 40 КЗпП України незаконним, звернувся з відповідним позовом до суду.

Відповідно п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Аналіз зазначеної норми права дає можливість дійти до висновку про те, що основною підставою для звільнення працівника за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, при наявності у нього загального захворювання, є його відсутність на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд. Крім того, така відсутність має бути пов'язана з тимчасовою втратою працівником працездатності, що підтверджена в установленому порядку листком непрацездатності чи довідкою медичної установи. Законодавець має право встановити тривалішій строк збереження робочого місця. Звільнити працівника за зазначеною підставою можливо вже на наступний день після чотирьохмісячного строку. Будь яких обмежень, за наявності загального захворювання у працівника, законодавець не зазначив.

Матеріали справи свідчать, що з 19.05.2015 по день звільнення 23.11.2015 позивач безперервно перебував на лікарняному відповідно до копії листків непрацездатності та табелів обліку робочого часу (а. с. 60-78, 79-88). Захворювання в наслідок якого він перебував на лікарняному носить загальних характер.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, щона час звільнення позивача виробничої необхідності у виході останнього на роботу не було, а тому звільнення за п. 5 ст. 40 КЗпП України є незаконним, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи, що чинним законодавством не передбачено зобов'язання роботодавця, звільнювати працівника за п. 5 ст. 40 КЗпП України лише за наявності виробничої необхідності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що вказана стаття КЗпП України передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу тобто законодавець визначив, що звільнення за вказаною статтею є право роботодавця, за виключенням коли таке захворювання виникло, у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було застосовано положення Конвенції Міжнародної організації праці №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» 1981 року, ратифікованої Україною 04.02.1994, колегія суддів вважає безпідставними.

Матеріали справи та текст самого рішення свідчить про те, що вищезгаданий документ був предметом розгляду справи в суді першої інстанції. Оцінуючи доводи позивача на підставі згаданого міжнародного документу суд першої інстанції зробив висновки з якими погоджується і колегія суддів, в зв'язку з чим вважає, що зазначені обставини не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовані обставини справи, з якими погоджується і колегія суддів, а тому доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк