Апеляційний суд Житомирської області
Справа №276/1345/15-ц Головуючий у 1-й інст. Мельник М. Л.
Категорія 55 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полісся-Інвест» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Полісся-Інвест» на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Обгрунтовуючи позов зазначав, що з 01.03.2013 року працював у ТОВ «Полісся-Інвест» на посаді водія. 02.01.2014 року був звільнений з даної посади. Підприємство порушувало вимоги ст.115 КЗпП України щодо строків виплати заробітної плати та заборгувало її виплату, розмір якої на день звільнення становив 4660,90 грн.

Він неодноразово звертався до адміністрації підприємства з приводу невиплати заборгованості з оплати праці, однак йому було безпідставно відмовлено, нібито через відсутність коштів.

Вважає, що оскільки відповідач не провів з ним розрахунок належних виплат при звільненні з роботи, як-то вимагає ст.116 КЗпП України, то останній відповідно до ст. 117 КЗпП України зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також вказує, що у зв'язку з не проведенням відповідачем з ним розрахунку належних виплат при звільненні, йому заподіяна моральна шкода, розмір якої оцінює у 5000 грн.

За наведених обставин ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «Полісся-Інвест» заборгованість по заробітній платі в сумі 4660,90 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Полісся-Інвест» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 4660,90 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 32 290,98 грн. з проведенням відрахувань належних податків та 2 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ТОВ «Полісся-Інвест» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Зокрема зазначають, що суд дійшов не вірного висновку стосовно дати припинення трудових відносин між сторонами та виникнення у позивача права вимоги про стягнення середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження звернення позивача до підприємства із вимогою про виплату заробітної плати відповідно до вимог ст. 116, 117 КЗпП України.

Крім того судом не було з'ясовано, чи була заподіяна позивачу моральна шкода та в чому саме вона полягає.

Вказане, на думку відповідача, призвело до неправильного вирішення спору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач відповідно до трудового договору з 01.03.2013 року по 02.01.2014 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Полісся-Інвест» (а.с.13, 16, 105, 110).

Вказані обставини фактично визнані представником відповідача, проте останнім стверджується, що позивач звільнений з роботи з 08.01.2014 року, а не з 02.01.2014 року, як вказує останній та визнав суд.

Однак, як правильно визнав суд, такі доводи відповідача не відповідають матеріалам справи. Зокрема, копія трудової книжки, зміст індивідуальної відомості про застраховану особу, якою є ОСОБА_1, зміст довідок про заробітну плату свідчать, що позивач звільнений з роботи 02.01.2014 року (а.с. 12, 16, 17, 110).

При цьому, надані представником відповідача копія наказу від 08.01.2014 року про скасування наказу від 02.01.2014 року, яким звільнено позивача з роботи, копія наказу від 12.09.2012 року, розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 року, копія наказу від 17.12.2013 року тощо не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

Крім того, видача відповідачем наказу від 08.01.2014 року про зміну дати звільнення позивача з роботи у разі невиконання ним вимог ст.116 КЗпП України не звільняє його від обов'язку, передбаченого ст.117 КЗпП України.

Матеріалами справи доведено, що на час звільнення позивача з роботи (02.01.2014 року) відповідач заборгував виплату заробітної плати у сумі 4660 грн.90 коп., яка в день звільнення та в послідуючому виплачена не була, що не заперечується представником відповідача (а.с.12).

Згідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Результат аналізу наведених норм матеріального права та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України дає підстави для висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Визначальними при цьому є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Тому доводи відповідача про те, що позивач повинен доводити факт того, що він пред'являв вимогу відповідачу про проведення із ним розрахунку є помилковими. Виплата працівникові, належних йому до сплати сум, у день звільнення цього працівника, є обов'язком роботодавця й відповідно доведення наявності або відсутності вини щодо неотримання такого розрахунку покладається на останнього.

Разом з тим, доводи представника відповідача про те, що позивач не звертався до підприємства про виплату належних на день звільнення йому виплат є безпідставними, оскільки не підтверджені будь-якими доказами, а також не спростовують твердження позивача про протилежне.

Натомість, твердження позивача про його звернення до відповідача про виплату належних йому сум при звільненні фактично підтверджуються довідками, зокрема довідкою №67 від 27.03.2014 року про наявність заборгованості по заробітній платі та довідкою №12/05-1 від 12.05.2014 року про розмір доходу за період його роботи, які видані відповідачем позивачу після звільнення того з роботи (а.с.12, 17).

Таким чином, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст.212 - 214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та правильно виходив із того, що затримка у виплаті заробітної плати позивачу при його звільненні мала місце і розмір невиплаченої заробітної плати не оспорюється сторонами, тому з урахуванням приписів ст.ст.116, 117 КЗпП України дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Такий висновок суду узгоджується з нормами ст.ст.116, 117 КЗпП України, рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу та наявними у справі доказами.

Відтак, доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі про відсутність підстав для покладення на нього обов'язку, передбаченого ст.117 КЗпП України не грунтуються на матеріалах справи.

Розмір середньої заробітної плати та середньоденного заробітку позивача суд першої інстанції визначив правильно, відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою врегульовано зазначене питання.

Зокрема, середньоденний заробіток визначається наступним чином: заробітна плата за два місяці (листопад, грудень 2013 року, які передують звільненню, ділиться на кількість відпрацьованих днів у цих місяцях (1300 + 1300) : 43 = 60,47 грн. (а.с.17). Відтак, середньоденний заробіток позивача становить 60,47 грн.

Звідси, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку (з 03.01.2014 року по 19.02.2016 року /день ухвалення судового рішення /- 534 робочих днів) становить 32 290, 98 грн. (60,47 х 534) = 32 290, 98 грн.

Разом з тим, як правильно визнав суд, у зв'язку з порушенням відповідачем трудових прав позивача /невиплата належних позивачу при звільненні сум/, останньому спричинена моральна шкода, яка проявилася у його моральних стражданнях, втратою нормальних життєвих зв'язків тощо.

Тому, відповідно до ст.237-1 КЗпП України завдана моральна шкода підлягає відшкодуванню. Розмір моральної шкоди судом першої інстанції визначено правильно, а саме з врахуванням тяжкості та тривалості страждань, а також враховані вимоги розумності і справедливості.

Відтак, доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

При вирішенні позову суд також правильно вирішив питання про судові витрати.

З врахуванням наведеного, викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, є необгрунтованими та такими, що не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Полісся-Інвест» відхилити.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді