Справа №463/4093/15-ц
Провадження №2/463/318/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року Личаківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Лакомської Ж.І.

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3,ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики.

Позов мотивує тим,що 20 лютого 2011 року між відповідачем ОСОБА_3, як позикодавцем та чоловіком позивачки - відповідачем ОСОБА_7, як позичальником було укладено договір позики, який посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за №345.На момент укладення даного договору позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_7В, перебували в зареєстрованому шлюбі. Згідно п.1.1. договору позики позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 60 000 доларів США. Відповідно до п.2.2 оскаржуваного договору передбачено,що факт отримання позичальником коштів від позикодавця підтверджується власноручною розпискою боржника. Вказує,що та обставина, що суму позики становили грошові кошти розміром 60 000 доларів США не відповідає дійсності, оскільки відсутній передбачений п.2.2 договору борговий документ розписка. Крім того, позивач зазначає, що вона як дружина не давала відповідної згоди відповідачу ОСОБА_7 на укладення договору позики на суму 60 000 доларів США. Відтак вважає,що не отримавши належної згоди дружини позичальника сторонами даного договору не дотримано вимог ст. 65 СК України та ст.203 ЦПК України, що є підставою для визнання цього правочину недійсним. Тому просить ухвалити рішення яким визнати недійсним договір позики від 28.02.2011 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позивні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні наведеним мотивам позову, просив позов задоволити.

Представники відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, дали аналогічні за змістом пояснення про те,що позичальник ОСОБА_7 згідно п.2.2 оскаржуваного договору позики своїм підписом підтвердив, що грошові кошти зазначені в п.1.1 договору від позичальника він отримав до підписання договору. Крім того, зазначили, що дружина позичальника ОСОБА_7 позивач ОСОБА_6 надала нотаріально посвідчену згоду на укладення її чоловіком договору позики на суму еквівалентну 60 000 доларів США., крім того правову оцінку даному договору було надано Шевченківським районним судом м. Львова так і апеляційним судом Львівської області. Також зазначають,що позивач звернулась в суд з позовом після спливу позовної даності, тому просять в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. За погодженням з учасниками процесу суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності на підставі зібраних доказів.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Ст. 11 ч. 2 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обовязків є у тому числі договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договоромпозики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.3.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніхчи непрацездатнихдітей.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочинує недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що 20 лютого 2011року між відповідачем ОСОБА_3, як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_7, як позичальником було укладено договір позики,який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за №345 (а.с.5-6).

Згідно п.1.1 договору позики позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти (позику) в сумі 480 000 грн. (чотириста вісімдесят тисяч гривень 00 копійок), що становить 60 000,00 доларів США (шістдесят тисяч доларів США, 00 центів).

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідченняі (або) державної реєстрації, а також договорівстосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

На момент укладення даного договору позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_7В, перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.4).

Відповідно до п.7.8 оскаржуваного договору позики укладення цього договору вчиняється за заявою-згодою дружини позичальника ОСОБА_6.

З наявної в матеріалах справи копії заяви згоди, написаної позивачкою ОСОБА_6Г.(а.с.32), посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8,зареєстрованої в реєстрі за № 343, вбачається, що позивач ОСОБА_6, цією заявою дала згоду на отримання позики в розмірі 480 000,00 грн. (чотириста вісімдесят тисяч гривень 00копійок), що становить суму еквівалентну 60 000,00 доларів США (шістдесят тисяч доларів США 00 центів) за середнім курсом встановленим, встановленим комерційними банками України на день посвідчення договору, від ОСОБА_3 та укладення відповідного договору позики терміном на 3 (три) роки зі сплатою 15 (п»ятнадцять) відсотків річних за користування позикою її чоловіком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому заявила, що такий правочин вчиняється в інтересах їх сім»ї, і відповідає їх спільному волевиявленню.

Відтак суд приходить до висновку про те,що посилання позивачки як на підставу недійсності оспорюваного договору - відсутність її належної згоди на укладання її чоловіком договору позики, є безпідставними.

Щодо посилання позивачки на відсутність боргового документу розписки, суд вважає такі безпідставними,оскільки згідно п.2.2 оскаржуваного договору позики позичальник ОСОБА_7 своїм підписом під цим договором підтвердив, що грошові кошти (позику), зазначені в пункті 1.1. цього договору, ним отримані від позикодавця до підписання цього договору. Таким чином факт отримання позичальником грошових коштів встановлено самим договором, про що і зазначено в оспорюваному договорі.

Одночасно вирішуючи питання про підставність позовних вимог суд враховує те, що відповідно до положень ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно матеріалів справи спірний договір позики було укладено 28 лютого 2011 року, з позовом в суд позивач звернулась 25 серпня 2015 року, тобто після укладення договору минуло більше трьох років, а позивач поважних причин звернення до суду із позовом після спливу позовної давності не навела, що є підставою для відмови задоволенні позову, відтак суд в задоволенні позову відмовляє.

Керуючись ст.ст.10,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України,11,203,215,256,261,267,1046, 65 СК України суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга в строки і порядок передбачені ст. 294 ЦПК України до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд.

Суддя: Лакомська Ж.І.