Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 зазначала, що відповідач є батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із нею. Враховуючи те, що позивач займається вихованням дитини та утримує її, а також те, що ОСОБА_5 є підприємцем, має мінливий дохід, просила стягнути аліменти на неповнолітню доньку у розмірі ј доходу (заробітку), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини.

В липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення місця проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком дитини.

Протокольною ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03 серпня 2015 року виділено в окреме провадження позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки разом із зустрічними вимогами ОСОБА_4 про встановлення місця проживання дитини.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 07 вересня 2015 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 про встановлення місця проживання дитини залишено без розгляду на підставі п. 3 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 07 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 щомісячно аліменти на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу (заробітку), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 червня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши аліменти на утримання дитини в твердій сумі - 2500 грн. щомісяця.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, керуючись нормами статей 180, 182, 183 СК України, виходив із того, що оскільки відповідач має регулярний дохід, у нього на утриманні відсутні інші неповнолітні діти, непрацездатні батьки, дружина, наявні правові підстави для стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу (заробітку), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Проте з такими висновком апеляційного суду погодитись в повному обсязі не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що згідно свідоцтва про народження від 20 травня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дитина проживає разом із матір'ю ОСОБА_3

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 вказував на неврахування судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів обставин, передбачених ст. 182 СК України, які підтверджував новими доказами: копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної-особи підприємця; копією виписки із Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців; копією витягу з реєстру платників єдиного податку; копією квитанції про подання електронної декларації; копією довідки МСЕК від 24 грудня 2014 року про встановлення 2 групи інвалідності; копією наказу про прийняття на посаду директора товариства з обмеженою відповідальністю «Віват-КВН» та довідкою про заробіток; копією медичної довідки про отримання 05 вересня 2015 року травми - перелому ноги. Причиною неподання вказаних доказів у суді першої інстанції відповідач зазначив - отримання ОСОБА_4 травми 05 вересня 2015 року, в зв'язку із чим останній не зміг з'явитися в судове засідання місцевого суду 07 вересня 2015 року та надати зазначені докази.

За правилом частин 1, 2 ст. 303 ЦПК України, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Крім того, як роз'яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», за змістом п. 6 ч. 3 ст. 295, ч. 2 ст. 303 та п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 3 ст. 27 ЦПК України щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (ч. 2 ст. 208, ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 304 ЦПК України).

Проте апеляційний суд всупереч вимогам 212 - 214, 303, 315 ЦПК України на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не виконав; та вирішивши питання про задоволення клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 щодо залучення нових доказів, які не були надані в суді першої інстанції (журнал судового засідання апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2015 року), не дослідив вказані докази, не надав їм належної правої оцінки та не приєднав їх до матеріалів справи; не мотивував у рішенні підстав, з яких не прийняв до уваги ці докази. Вказані дії апеляційного суду суперечать вимогам ст. 212 ЦПК України, де зазначено, що всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, постановлена апеляційним судом ухвала - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська