У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, третя особа - Управління Державтоінспекції Головного управління МВС України в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту, заборони відчуження та зняття розшуку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 вересня 2009 року між ним та ОСОБА_7 був укладений договір позики, на виконання якого останній передав йому в заставу автомобіль марки Renault Master, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (спірний автомобіль), про що 27 жовтня 2009 року були внесені відомості до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2012 року в справі № 1512/2-7668/11 було звернуто стягнення на заставне майно - автомобіль марки Renault Master, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та визнано за ОСОБА_6 право власності на указаний автомобіль.

Позивач вказував на те, що 29 серпня 2011 року в рамках виконавчого провадження № 28446324 винесена постанова державного виконавця Першого Київського відділу ДВС Одеського МУЮ про арешт майна боржника ОСОБА_7, відповідно до якої накладено арешт та заборону відчуження на спірний автомобіль.

Також, 20 січня 2014 року в рамках виконавчого провадження № 41528922 винесена постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Одеській області про арешт майна боржника ОСОБА_7, відповідно до якої накладено арешт та заборону відчуження на спірний автомобіль. Крім того, в рамках указаного провадження 04 лютого 2014 року винесена також постанова державного виконавця указаного відділу ДВС України про розшук майна боржника ОСОБА_7, відповідно до якої спірний автомобіль перебуває у розшуку.

Посилаючись на те, що станом на момент пред'явлення позову він є власником спірного автомобіля, а оскаржені постанови вказаних відділів ДВС України, які винесені після реєстрації обтяження указаного рухомого майна 27 жовтня 2009 року, порушують його право власності на цей автомобіль, позивач просив суд: зняти арешт та заборону відчуження спірного автомобіля, накладені постановою державного виконавця Першого Київського відділу ДВС Одеського МУЮ від 29 серпня 2011 року в рамках виконавчого провадження № 28446324; зняти арешт та заборону відчуження спірного автомобіля, накладені постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Одеській області 20 січня 2014 року в рамках виконавчого провадження № 41528922; зняти розшук спірного автомобіля, накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Одеській області 04 лютого 2014 року в рамках виконавчого провадження № 41528922.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 06 лютого 2012 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення у справі № 1512/2-7668/11 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на предмет застави внаслідок невиконання зобов'язання за договором позики, яким за ОСОБА_6 було визнано право власності на автомобіль марки Renault Master, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2.

Також судами встановлено, що під час проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 28446324 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1260/11 про стягнення з ОСОБА_7 на користь АТ «УкрСиббанк» у розмірі 1 242 488 грн 25 коп., постановою старшого державного виконавця першого Київського відділу ДВС Одеського МУЮ Стоянова Р.В. від 29 серпня 2011 року було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_7, зокрема на спірний автомобіль.

Під час проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 41528922 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3183/09 про стягнення солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в загальному розмірі 3 017 678 грн 42 коп., постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Одеській області Кравца О.В. від 20 січня 2014 року було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_7, зокрема на спірний автомобіль.

Також, в рамках вказаного виконавчого провадження 04 лютого 2014 року було винесено постанову про розшук майна боржника - автомобіля марки Renault Master, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Судами також встановлено, що згідно витягу із Державного реєстру обтяжень рухомого майна, раніше, а саме 10 липня 2009 року, постановою Першого Малиновського відділу ДВС Одеського МУЮ було накладено арешт на автомобіль марки Renault Master, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що факт укладення договору позики від 29 вересня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в простій письмовій формі та факт подання даної позовної заяви є діями, які направлені на виведення майна з під арешту, накладеного 10 липня 2009 року, а судовим рішенням у справі № 1512/2-7668/11 за ОСОБА_6 було визнано право власності на майно, яке вже знаходилось під арештом.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 вказував на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2012 року в справі № 1512/2-7668/11 за ним визнано право власності на автомобіль марки Renault Master, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який був предметом застави за договором позики від 29 вересня 2009 року, однак наявність оспорених позивачем постанови відповідних відділів ДВС України винесених у 2011 та 2014 роках позбавляє його можливості здійснити (реалізувати) своє право у повному обсязі. У вказаному позові ОСОБА_6 не порушував питання про скасування арешту спірного майна та заборони його відчуження, накладеної постановою державного виконавця Першого Малиновського відділу ДВС Одеського МУЮ від 10 липня 2009 року.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, завданням суду є перевірка тих обставин, на які посилався позивач, зокрема, наявності арештів та заборон відчуження спірного майна, які накладені після виникнення у останнього права на задоволення його вимог до боржника за рахунок предмета застави - спірного автомобіля, надання оцінки відповідним доводам та запереченням сторін справи та дослідження наданих сторонами доказів, за результатами чого ухвалюється відповідне судове рішення.

ОСОБА_6 надав суду витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, згідно з яким 27 жовтня 2009 року накладена заборона відчуження спірного автомобіля на підставі договору позики від 29 вересня 2009 року.

З досліджених судами попередніх інстанцій обставин справи не вбачається, що указаний договір позики від 29 вересня 2009 року оспорювався його сторонами чи визнаний недійсним у встановленому порядку.

Факт укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договору позики від 29 вересня 2009 року, передача спірного автомобіля у заставу з метою належного виконання указаних зобов'язань та реєстрація 27 жовтня 2009 року заборони його відчуження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна встановлена рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2012 року в справі № 1512/2-7668/11.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, оспорені позивачем постанови державних виконавців про арешти спірного майна, заборони його відчуження та оголошення майна в розшук були винесені у 2011 та 2014 роках, тобто після реєстрації заборони відчуження заставного майна.

Згідно з ч. 3 ст. 54 Закону України «Про заставу» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Без виконання вимог указаних норм права судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, у порушення ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не в повній мірі визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не встановили тих обставин, які є визначальними для вирішення спірних правовідносин і, вийшовши за межі позовних вимог, дійшли необґрунтованого висновку про те, що укладення договору позики від 29 вересня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є діями, які направлені на виведення майна з під арешту, накладеного 10 липня 2009 року, враховуючи те, що позивачем не порушено питання про скасування указаного арешту.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик