Справа № 464/8326/15 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1419/16 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Берези В. І., Мельничук О. Я.

при секретарі: Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Компанії «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» (Туреччина, м. Анкара), що здійснює господарську діяльність Компанії на території України через «Представництво «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» (м. Львів, вул. Б. Хмельницького, 212) про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

6 жовтня 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив поновити його на посаді дорожнього робітника у представництві «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ»; стягнути з відповідача, який здійснює свою господарську діяльність через представництво, на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 серпня 2015 року до дня поновлення на роботі; оплату за 95 год. роботи в надурочний час (з 1 серпня 2015 року по 22 серпня 2015 року) в розмірі 6802 грн. та 600 грн. витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позову покликався на те, що наказом Представництва №592 від 18 вересня 2015 року його звільнено з роботи у зв'язку із прогулами без поважних причин. Звільнення вважає незаконним, оскільки інженер-будівельник Представництва ОСОБА_5 з особистої неприязні до нього відсторонив його від роботи, наказав покинути робоче місце та заявив, що він звільнений з роботи. Він двічі 1 та 3 вересня 2015 року звертався на адресу керівництва представництва із письмовими заявами-скаргами на незаконні дії інженера-будівельника ОСОБА_5, однак письмових відповідей не отримав. Натомість, 19 вересня 2015 року отримав повідомлення про розірвання з ним трудового договору та необхідність прибути в офіс представництва для отримання трудової книжки і розрахункових. Вважає звільнення з роботи незаконним.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що при вирішенні спору суд не врахував, що його відсутність на роботі була вимушеним прогулом, оскільки його не допускали на територію підприємства для виконання трудових обов»язків. Крім того, відповідач не провів з ним повного розрахунку за понадурочну роботу, що задокументовано персональними табелями робочого часу.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законим є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року з наступними змінами роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови від ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Судом встановлено, що 18 березня 2015 року між позивачем ОСОБА_2 та представництвом «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ВЕ ТІДЖАРЕТ ЛІМІТЕД ШИРКЕТІ», яке переіменовано на «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ», укладено строковий трудовий договір, строк дії якого з 18 березня 2015 року по 31 грудня 2015 року. За умовами даного договору позивача прийнято на роботу дорожнім робітником, йому встановлено місячний оклад в розмірі 4500 грн. та 6-денний робочий тиждень тривалістю 40 год. з одним вихідним днем - неділею (а.с. 6), про що винесено наказ №80 від 18 березня 2015 р. та внесено запис до трудової книжки позивача.

З 22 серпня 2015 року (23 серпня 2015 року - неділя, що є вихідним днем; 24 серпня 2015 року - понеділок, що є святковим днем згідно із ст.73 КЗпП України) по 18 вересня 2015 року позивач був відсутній на роботі без поважних причин.

Наказом Представництва №592 від 18 вересня 2015 року позивача звільнено з роботи з 18 вересня 2015 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулами без поважних причин з 22 серпня 2015 року по 18 вересня 2015 року.

Підставами для звільнення слугували: доповідна записка інженера-будівельника ОСОБА_5, безпосереднього керівника позивача про відсутність позивача на робочому місці 22, 25 та 26 серпня 2015 року, акти про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці у зазначені дні, заява-пояснення позивача та табель обліку робочого часу (а.с. 48-51).

Як встановлено в засіданні колегії суддів та що не заперечив сам позивач, він не виходив на роботу і після 26 серпня 2015 року аж до дня його звільнення з роботи.

З матеріалів справи вбачається, що 01.09.2015 року та 03.09. 2015 року позивач, після надіслання йому 27.08.2015 року підприємством вимоги письмово повідомити про причини відсутності на робочому місці, подав на ім»я голови Представництва заяви у яких, зокрема, зазначив: у заяві від 01.09.2015 року про те, що він був «…вигнаний з роботи начальником участка ОСОБА_5, який з нього знущався та вульгарно принижував» та що йому не в повній мірі оплатили роботу в понадурочний час. У заяві від 03.09.2015 року зазначив, що начальник дільниці ОСОБА_5 без поважних причин самовільно прийняв рішення про недопуск його до роботи.

Однак, як вбачається з дат подання вищезазначених заяв, такі було подано позивачем після 22 серпня 2015 року (тобто після дня, який він вважає днем відсторонення від роботи) через шість робочих днів після такого відсторонення. З 22 серпня 2015 року по 18 вересня 2015 року позивач на роботу не виходив.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено, а судом не здобуто належних та допустимих доказів, які б давали підставу вважати, що ОСОБА_2 був відсутній на роботі з поважних причин з 22 серпня 2015 року по 18 вересня 2015 року.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність будь-яких належних та допустимих доказів недопуску або чинення позивачу перешкод у доступі до роботи, оскільки відсутність таких обставин підтверджено показами свідка ОСОБА_5- інженера-будівельника представництва, який вказав на відсутність у нього повноважень на відсторонення позивача від роботи.

Як ствердив допитаний за клопотанням позивача Свідок ОСОБА_7, позивач не виходив на роботу з 22 серпня 2015 року, з»ясувати причину його відсутності не було можливо, оскільки зв»язку по телефону з ним не було.

Встановлено, що при звільненні позивача з роботи, йому було виплачено належні при звільненні суми, в тому числі виплачено заробітну плату за період з березня по серпень 2015 року з врахуванням 16 понаднормових годин, що підтверджується довідкою № ЗП-00000125 від 29 жовтня 2015 року (а.с. 56).

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати за відпрацьовані в серпні понаднормово 95 годин, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження цього, а ксерокопія персонального табелю обліку робочого часу за серпень 2015 року (а.с.14), яку надав позивач, не можуть бути підтвердженням відпрацювання позивачем в серпні 95 понаднормових годин, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи, зокрема, табелем обліку робочого часу.

Встановлено, що робоче місце позивача знаходилося на об»єкті м. Львів, вул. Стуса на відкритій території. Тому його доводи щодо того, що його не допускали на підприємство, як стверджує позивач, не знайшло свого підтвердження ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій.

Враховуючи, що з 22 серпня 2015 року по день звільнення позивач був відсутній на робочому місці, доказів того, що його було відсторонено від роботи, як і доказів того, що його не допускали до роботи суду не надано та судом не здобуто, звернення позивача 01.09.2015 року та 03.09.2915 року із заявами до керівника Представництва не звільняють працівника від виконання обов»язків за трудовим договором.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Береза В. І.

Мельничук О. Я.