Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/1861/16 Головуючий у 1 інстанції: Пода Н.М.
Є.У.№ 329/240/14-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, Служба у справах дітей Чернігівської районної адміністрації Запорізької області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 10.09.2007 року з відповідачем, ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ZPCHGA00000007, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 25 000,00 грн. для ремонту будинку зі сплатою 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 08 вересня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторонами 10 вересня 2007 року укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано належний відповідачу на праві власності житловий будинок загальною площею 76,20 кв.м., житловою площею 37,30 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

В результаті неналежного виконання відповідачем кредитних зобов'язань, станом на 14 березня 2014 року утворилася заборгованість в сумі 122 352,21грн., яка складається: 23 920,04грн. - кредит, 37 710,29грн. - проценти за користування кредитом, 3000,00грн. - комісія за користування кредитом, 51 657,49грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, а також штрафи: 250,00 грн. - фіксована частина, 5 814,39 грн. - процентна складова. Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити осіб, які проживають у іпотечному житловому будинку та стягнути судові витрати.

04.11.2014р. позивач уточнив позовні вимоги про залучення в якості співвідповідачів дружину відповідача, ОСОБА_4, та їх малолітніх дітей, ОСОБА_5, 2008 року народження та ОСОБА_6, 2006року народження.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 03.12.2014р. позовні вимоги задоволено в частині звернення стягнення на предмет, в іншій частині позовних вимог, відмовлено.

10.03.2015р. рішенням апеляційного суду Запорізької області змінено рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 03.12.2014р., зменшено розмір пені до 19 041,70грн. та стягнуто судові витрати по 794,46грн. з ОСОБА_3 та ОСОБА_4

07.10.2015р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 03.12.2014р. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 10.03.2015р. скасовані і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

18.12.2015р. позивач уточнив позовні вимоги, збільшив суму позовних вимог станом на 06.11.2015р. до 178 888,32грн. з яких: 24 505,04грн.- кредит, 54 431,93 грн. - проценти за користування кредитом, 4 000грн.- винагорода, 95 951,35грн.- пеня.

Згодом уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини, просило суд, звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідачів із зняттям з реєстраційного обліку, стягнути судові витрати.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPCHGA00000007 від 10.09.2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3, в розмірі 110 586 грн. 21 коп., з яких: 24505грн. 04 коп.- заборгованість за кредитом, 54431грн. 93коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4000грн. - винагорода, 27649грн.24коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 76,20 кв.м., житловою площею 37,30 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 20.03.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Запорізької області 20 березня 2007р. за реєстровим 386. Реєстраційний номер Предмета іпотеки в реєстрі прав власності на нерухоме майно 18157026 відповідно до витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Імпульс» Пологівської районної ради 22.03.2007р. за №13976299, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 судовий збір по 829грн.40 коп. з кожного на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».

Не погоджуючись з рішенням районного суду ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір в частині наявності підстав для звернення стягнення на іпотечне майно та визначенні розміру заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідачем порушені обов'язки за кредитним договором, що зумовлює право кредитора на звернення стягнення у відповідності до ст. 590 ЦК.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку", за ст. 33 якого у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку".

Суд першої інстанції визначив розмір заборгованості, на погашення якої здійснюється стягнення та цей розмір сторонами не оспорений і рішення в цій частині не оскаржується.

Також не оскаржується рішення в частині звернення стягнення на іпотечне майно.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на іпотечне майно, суд вийшов за межі заявлених вимог.

За змістом ст. 4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Диспозитивність цивільного судочинства, встановлена ст. 11 ЦПК полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

В порушення зазначених цих вимог суд першої інстанції самостійно змінив спосіб захисту порушеного права допустивши звернення стягнення на предмет іпотеки не у спосіб, заявлений у позові, а на власний розсуд змінив його. Так, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, тобто застосувати процедуру продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки.

Натомість суд, вирішуючи позов, самостійно визначив спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. В оскаржуваному рішенні суд не мотивував свій висновок про зміну способу стягнення, а навпаки, зазначив, що заявлений позивачем позов ґрунтується на положеннях закону та укладеного договору. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог, судова колегія вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом ст. 589 ЦК України та ст. 20 Закону України "Про заставу" в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Тож позовні вимоги в частині звернення стягнення на іпотечне майно у спосіб, заявлений позивачем, підлягають задоволенню.

При ухваленні рішення про звернення стягнення на іпотечне майно у спосіб, визначений позивачем, слід врахувати наступне.

Позивач вказав ціну реалізації предмета іпотеки на рівні вартості предмета іпотеки в сумі 33 500грн. встановленої сторонами на час укладання договору іпотеки, станом на 10.09.2007р.

Відповідно до п.23 договору іпотеки, сторони погодили таку початкову ціну предмета іпотеки, 33500грн., відповідно до п.34.4 договору іпотеку при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

За правовою позицією Верховного Суду України викладеної у постанові від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України "Про іпотеку" і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 38, ст. 39 Закону України Про іпотеку, оціночна вартість предмета іпотеки указана в договорі іпотеки при його укладенні, не може бути початковою ціною продажу предмету іпотеки.

Разом з тим, виходячи з того, що сторонами узгоджена вартість предмета іпотеки, то ціна його продажу не може бути меншою ніж зазначена у договорі.

Тому судова колегія визначає початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не меншою ніж ціна, узгоджена у іпотечному договорі.

Доводи апеляційної скарги в частині безпідставності відмови у задоволенні позову про виселення не ґрунтуються на законі з огляду на наступне.

Позивач просив виселити відповідачів з житлових приміщень переданих в іпотеку відповідно до ст.ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку, ч.3 ст.109 ЖК України без надання іншого постійного житлового приміщення в зв'язку із використанням відповідачем банківського кредиту на придбання житла.

Натомість з матеріалів справи кредитні кошти надавалися не на придбання будинку, а на його ремонт.

Суд першої інстанції в цій частині позовних вимог зробив правильний висновок про те, що ремонт будинку зі збільшенням його вартості не може бути підставою для висновку про те, що за рахунок кредиту створена нова річ, та правильно виходив з неприйнятності застосування до даних правовідносин положень ст. 332 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо набуття права власності на перероблену річ, способом переробки чужої речі, внаслідок чого створюється нова, або виготовлення нової речі з чужих матеріалів, позаяк такі умови не передбачені ні умовами кредитного договору, ні договором іпотеки.

Іпотечне майно, житловий будинок, розташований за адресою, АДРЕСА_1 відповідач придбав на підставі договору купівлі - продажу 20.03.2007р., а договір іпотеки укладено сторонами тільки 10 вересня 2007 року.У п.7.3 кредитного договору, предметом забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором виступає житловий будинок, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1. також у пунктах 1, 7, 34.1, 34.3 договору іпотеки від 10.09.2007р. вказано предмет іпотеки, саме житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Правильно суд акцентував увагу і на тому, що посилання позивача на збільшення вартості предмета іпотеки - житлового будинку за рахунок кредитних коштів з 10 000грн. до 25 000грн., суперечить оціночній вартості предмета іпотеки, 33 500грн., указаній в договорі іпотеки при його укладенні 10.09.2007р. Тож судом встановлено, що кредит відповідачем не був використаний на придбання житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

З огляду на викладене, суд навів і наступні положення закону, які підлягають застосуванню до даних правовідносин. Відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1, який є предметом іпотеки, був придбаний не за рахунок кредиту отриманого відповідачем в ПАТ КБ Приватбанк, а придбаний відповідно до договору купівлі - продажу, що підтверджено договором купівлі - продажу, договором іпотеки і тому відповідачів можливо виселити тільки з наданням іншого постійного житла.

Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що вимоги позивача про виселення відповідачів з житлового будинку без надання іншого житла задоволенню не підлягають, а отже підстав для задоволення апеляційної скарги у цій частин вимог судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 308, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року у цій справі скасувати в частині визначення способу звернення стягнення на іпотечне майно та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPCHGA00000007 від 10.09.2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_3, в розмірі 110 586 (сто десять тисяч п'ятсот вісімдесят шість) грн. 21 коп., з яких: 24505 грн. 04 коп.- заборгованість за кредитом, 54431 грн. 93 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 4000 грн. винагорода, 27649грн. 24коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 76,20 кв.м., житловою площею 37,30 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 20.03.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Запорізької області 20 березня 2007р. за реєстровим 386 (реєстраційний номер Предмета іпотеки в реєстрі прав власності на нерухоме майно 18157026 відповідно до витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством "Імпульс" Пологівської районної ради 22.03.2007р. за №13976299), шляхом продажу ПАТ Приватбанк від власного імені за договором купівлі-продажу в порядку, передбаченому ст. 38 Закону «Про іпотеку», за початковою ціною предмета іпотеки, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час здійснення купівлі-продажу, але не нижчою ніж узгоджена у договорі іпотеки від 10.09.2007 року в сумі 33500 гр.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: