У х в а л а

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Оболонського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, яке існувало до порушення,

за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року заступник прокурора Оболонського району м. Києва звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1148/3217 «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1»;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_3, зареєстрований 06 травня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 04-7-02506;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 07 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С., зареєстрований в реєстрі за № 677;

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться по АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1148/3217 ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, на підставі якого ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований 06 травня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 04-7-02506.

Вказав, що 07 червня 2012 між ОСОБА_3 (продавець), від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_8, та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С., зареєстрований у реєстрі за № 677, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 вказану вище земельну ділянку.

Заступник прокурора Оболонського району м. Києва зазначав, що спірна земельна ділянка належить до земель рекреаційного призначення і на ній законодавчо заборонена діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню її за призначенням, а також яка негативно впливає чи може вплинути на природний стан цієї землі. Крім того, проект землеустрою не погоджено природоохоронним органом, а обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки проведена не була.

Посилаючись на те, що рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1148/3217 «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1» ухвалено із порушенням вимог закону, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва Тимченка С.М. задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1148/3217 «Про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1».

Визнано недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований 06 травня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради за № 04-7-02506.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 07 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С., зареєстрований у реєстрі за № 677.

Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із недоведеності у встановленому законом порядку віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, а також врахував, що при складанні проекту відведення земельної ділянки були отримані усі необхідні дозволи (погодження), передбачені положеннями ст. ст. 118, 123 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив з того, що з огляду на дані державної статистичної звітності з кількісного обліку земель за формою 6-зем спірна земельна ділянка на момент прийняття Київською міською радою оспорюваного рішення належала до земель рекреаційного призначення, а також врахував, що відповідно до розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 14 березня 1991 року № 72-р ця земельна ділянка ще з 1991 року відносилася до земель рекреаційного призначення, проте оспорюваним рішенням Київської міської ради була передана у власність ОСОБА_10 без прийняття відповідного рішення про зміну цільового призначення землі та без проведення обов'язкової державної експертизи.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1148/3217 «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_3 було передано у власність зазначену вище земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 9-10).

На підставі зазначеного рішення Київської міської ради ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований 06 травня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 04-7-02506 (а. с. 11-12).

07 червня 2012 між ОСОБА_3 (продавець), від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_8, та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С., зареєстрований у реєстрі за № 677, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 вказану вище земельну ділянку (а. с. 47- 48).

04 жовтня 2013 року ОСОБА_4 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С., зареєстрованого у реєстрі за № 1791 (а. с. 74).

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із висновком апеляційного суду, що даними статистичної звітності за формою №6-зем підтверджується рекреаційне призначення спірної земельної ділянки, оскільки відповідно до Інструкції із заповнення державної статистичної звітності кількісного обліку земель (форма №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), затвердженої наказом Державного комітету статистики України 377 від 05 листопада 1998 року, у графі «57» зазначаються землі під кемпінгами, базами, піонерськими таборами, пансіонатами, будинками для відпочинку; земельні ділянки під садовими та дачними будинками з господарськими будівлями і дворами; натомість, у графі «35» - землі під житловими будинками прибудинковими територіями, господарськими будівлями і спорудами та земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Таким чином, згідно з характеристики на земельну ділянку за формою №6-зем спірна земельна ділянка до її передачі у приватну власність відносилась до категорії земель рекреаційного призначення графа - «57», а вже після її передачі ОСОБА_3 цільове призначення землі змінено з рекреаційного на землі житлової та громадської забудови, про що свідчить графа «35», а тому спірна земельна ділянка на момент прийняття Київською міською радою оспорюваного рішення відносилась до земель рекреаційного призначення.

Разом з тим, відповідно до розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 14 березня 1991 року № 72-р прийнято пропозицію Київського міськвиконкому про вилучення з користування Бучанського лісгоспу 84 га земель, розташованих АДРЕСА_2, і надання їх у довгострокове користування без права вирубування дерев Управлінню внутрішніх справ Київської області для організації реабілітаційного центру лікування співробітників міліції, пожежної охорони м. Києва та області, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, і зайнятих на службі в цій зоні.

З огляду на вказане, та враховуючи приписи ст. 51 ЗК України, спірна земельна ділянка ще з 1991 року відносилась до земель рекреаційного призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної ради та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень (ст. 20 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до вимог ст. 21 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

З огляду на вказане колегія суддів касаційного суду погоджується із висновком апеляційного суду, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1148/3217 передано у власність ОСОБА_10 спірну земельну ділянку без прийняття відповідного рішення про зміну її цільового призначення, що відповідно до вимог ст. 21 ЗК України є підставою для визнання його недійсним.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» та ст. 118 ЗК України, обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Однак всупереч вказаним законодавчим положенням обов'язкова державна експертиза проекту відведення зазначеної вище земельної ділянки здійснена не була.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За приписами ст. 210 ЗК України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Оскільки спірна земельна ділянка була набута у власність ОСОБА_3 на підставі рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1148/3217, яке є незаконним, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та необхідність відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення вказаної земельної ділянки у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська