22-ц/775/329/2016(м)
Категорія 53 Головуючий у 1 інстанції Мирошниченко Ю.М.
Суддя - доповідач Мальцева Є.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Песоцької Л.І., Ткаченко Т.Б.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Маріуполь-Авто» про захист порушених трудових прав та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом. Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді ведучого інженера відділу експлуатації. З огляду на рекомендації медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК), якою вона визнана інвалідом 3 групи, звернулася до роботодавця з проханням про переведення на роботу з неповним робочим тижнем. Наказом № 197-к від 02.06.2014 року відповідач перевів її на чотириденний робочий тиждень, але без погодження з нею зменшив розмір оплати її праці до 0,75 ставки і в подальшому неправильно нараховував заробітну плату, у зв'язку з чим просила поновити строк звернення до суду, визнати незаконним зазначений наказ в частині встановлення «0,75 ставки», зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй недоплачену заробітну плату за період з 02.06.2014 р. по день поновлення на роботі, виходячи з місячного окладу 2750 грн. та неповного робочого тижня з урахуванням 4 повних робочих днів.

Крім того, позивачка вказувала, що 8 січня 2015 року роботодавець, посилаючись на ті ж самі рекомендації МСЕК, з власної ініціативи видав наказ, яким зменшив розмір оплати її праці до 0,5 ставки, з чим вона не погодилася і наказом № 70-к від 10.03.2015 р. була звільнена з роботи з підстав відмови від продовження роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці. В день звільнення знаходилася на лікарняному, після чого довго хворіла. Просить поновити строк звернення до суду, визнати наказ про звільнення незаконним, поновити її на роботі, зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути з нього 15000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її трудових прав.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 лютого 2016 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду за вирішенням трудового спору. У задоволені позову ОСОБА_1 до ПрАТ «Маріуполь-Авто» про захист порушених трудових прав та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального права та неналежне забезпечення повного, всебічного і об'єктивного з'ясування обставин по справі, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Зокрема вказувала, що судом не взято до уваги те, що позивач 10.03.2015 року була звільнена під час тимчасової непрацездатності без згоди профспілкової організації, при цьому, на думку позивача, підприємство визнавало, що станом на 12.03.2015 року вона перебуває з ним у трудових відносинах, що підтверджується складеним актом про її відвідування представниками підприємства. Також судом незаконно не враховано той факт, що позивач є інвалідом третьої групи, тобто, порушено норми ст.27 Конвенції про права інвалідів. Вважає, що суд діяв однобічно та пристрасно, суддею безпідставно не розглянуто та відмовлено 18.12.2015 року у задоволенні клопотання позивача від 17.12.2015 р. про запрошення до судового засідання у якості спеціаліста голови МСЕК № 2 м. Маріуполя.

У відповідності з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності сторін, які до суду не явилися, про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не надавали. Сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи 23 березня 2016 року телефонограмами, зареєстрованими в журналі телефонограм апеляційного суду за №№ 737,738; про розгляд справи 06 квітня 2016 року представник відповідача був повідомлений під підпис в апеляційному суді; про час та місце розгляду справи 06 квітня 2016 року позивач була повідомлена телефонограмою, зареєстрованою в журналі суду за №788, до суду повторно не явилася. Згідно з положеннями ч.2 ст.197 ЦПК України, апеляційний суд розглянув справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач з 01 серпня 1978 року працювала у відповідача, з 01.07.1996 року працювала на посаді ведучого інженера відділу експлуатації.

Наказом № 442-к від 19 жовтня 2011 року на підставі власної заяви та довідки МСЕК № 040464 позивача було переведено на неповний робочий день зі зменшенням тривалості щоденної роботи на одну годину.

Згідно із довідкою до акту огляду МСЄК № 471234 позивачу повторно з 01.11.2013р. встановлено третю групу інвалідності з висновком про можливість продовження роботи за своєю професією з неповним робочим днем, тижнем.

Наказом № 442-к від 02.12.2013 року позивача переведено на неповний робочий (20 годин) тиждень (графік роботи щоденно з 07 до 11 години) з оплатою праці згідно штатного розкладу.

Наказом №460-к від 09.12.2013 р. позивача за її заявою (т.1 а.с.136) переведено на неповний робочий тиждень (графік роботи: понеділок-четвер) з оплатою праці згідно з штатним розкладом.(т.1 а.с.137)

02.06.2014 року ОСОБА_1 звернулася до керівника підприємства з заявою про переведення її на неповний робочий тиждень (понеділок, вівторок, середа, четвер). (т.1 а.с.44, 151)

Наказом №197-к від 02.06.2014 року позивач за її заявою була переведена на неповний робочий тиждень з чотирма зазначеними нею робочими днями (понеділок, вівторок, середа, четвер) з оплатою праці в розмірі 0,75 посадового окладу згідно штатного розкладу (т.1 а.с.43,152).

Судом встановлено, що саме згідно з заявою позивача про встановлення неповного робочого тижня, відповідач визначив відповідний тривалості такого робочого тижня розмір оплати праці позивачу, що свідчить про досягнення сторонами трудового договору домовленості, яка відповідає вимогам ч. 2 ст. 56 КЗпП.

Судом першої інстанції були перевірені надані відповідачем дані бухгалтерського обліку нарахованої позивачу заробітної плати та зроблений висновок про те, що протягом спірного періоду оплата її праці здійснювалася за штатним розкладом пропорційно відпрацьованому часу, у зв'язку з чим доводи позивача щодо неправильності обчислення відповідачем її заробітної плати є неспроможними.

Статтею 56 КЗпП України закріплено, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим органом може встановлюватися як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, в ому числі таку, що знаходиться під її опікуванням або здійснює догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Зі справи вбачається, що позивач була ознайомлена з наказом від 02.06.2014 року, про що свідчить акт від цієї ж дати, складений працівниками підприємства, про ознайомлення її з наказом. (т.1. а.с.153).

Вирішуючи спір щодо законності звільнення позивача, суд першої інстанції виходив з того, що припинення трудового договору між сторонами відбулося внаслідок відмови позивача від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці, викликаними дійсними змінами в організації виробництва і праці на підприємстві, про що позивач була повідомлена за 2 місяці, а отже її звільнення здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства, у зв'язку з чим суд не встановив підстав для задоволення вимоги про поновлення на роботі та інших похідних від неї вимог.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст.21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Нормами ст.32 КЗпП встановлено, що у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Верховний Суд України в п.п. 10, 31 постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Згідно з ч. З ст. 32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці.

Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

Судом першої інстанції встановлено, що в 2014 році у зв'язку з виключними обставинами, обумовленими зміною соціально-політичної обстановки у державі, втратою значної частини території Донецької та Луганської областей і Кримського півострова, скороченням загальної кількості маршрутів, падінням курсу гривні і різким підвищенням цін на пальне, мастила та запчастини при незмінності вартості проїзду, втратою прибутку від перевезень пільгової категорії пасажирів, різко погіршилися техніко-економічні показники роботи і фінансовий стан підприємства-відповідача, яке у тільки в першому кварталі 2014 року зазнало збитків у розмірі 968 тис. грн. (т.2 а.с.59-65).

Ці обставини стали підставою для прийняття адміністрацією та профспілковим комітетом рішення про зміни в організації виробництва і праці шляхом як кадрових змін (звільнення двох водіїв-гонщиків, комірника, прибиральника виробничих приміщень та ведучого інженера ПТО і ОТ з виключенням їх посад із штатного розпису), так і переведенням з 1 квітня 2014 року працівників окремих відділів, в тому числі й генерального директора, на 0,75 ставки заробітної плати, що підтверджується наказами №№ 108.1-к,109-к,110-к від 28 березня 2014 р.. Суд першої інстанції вважав, і колегія суддів погоджується з цим, що такі обставини свідчать про те, що на підприємстві відбувалися реальні зміни організації виробництва і праці, які торкнулися всього трудового колективу.( т.1. а.с.104-109).

Матеріалами справи також підтверджується, що підприємство намагалося знайти шляхи оптимізації виробництва. Так, при підведенні підсумків роботи за 2014 рік на оперативній нараді 5 січня 2015 року за ініціативою заступника генерального директора з експлуатації, вперше було поставлене питання про зміну істотних умов праці відносно оплати праці позивача і переведення її на 0,5 ставки згідно штатного розкладу ( т.1. а.с.155-157).

У відповідності до своїх повноважень, враховуючи вищевказане, генеральний директор 8 січня 2015 року видав наказ про зміну з 08.03.2015 р. умов оплати праці позивача шляхом переведення її на 0,5 ставки заробітної плати і внесення відповідних змін у штатний розклад.

Судом також встановлено, і підтверджується матеріалами справи, що позивач зверталася до генерального директора з заявою про врегулювання трудового спору шляхом переговорів (т.1 а.с.163а), а 12.01.2015 р. звернулася зі скаргою на дії керівника підприємства до профспілкової організації (т.1. а.с.20,166). Ці заяви були предметом розгляду спільного засідання адміністрації і представника профспілкового комітету 08.01.2015 р. та на засіданні профспілкового комітету 14.01.2015 р.. Заяви залишені без задоволенні як необґрунтовані, ( т.1. а.с.167-168).

В подальшому позивач без пояснення причин стала виявляти незгоду і з графіками роботи на січень, лютий і березень 2015 р., про що свідчать відповідні записи на цих графіках, проте продовжувала працювати до 10.03.2015 р. (т.1 а.с.169-171).

8 березня 2015 року закінчився двомісячний строк попередження позивача про зміну істотних умов праці в частині розміру оплати її праці відповідно до наказу від 08.01.2015 року, але, оскільки 8-9 березня були неробочими днями, то першим робочим днем було 10 березня 2015 року.

Наказом від 08 січня 2015 року №06 позивача переведено з 08.03.2015 року на 0,5 ставки. З наказом ОСОБА_1 ознайомлена, про що свідчить її зауваження на аркуші з наказом про її незгоду з наказом у зв'язку з його оформленням. Проте, її зауваження не мають значення, оскільки наказ підписаний генеральним директором підприємства, тобто, особою, яка уповноважена приймати та звільняти працівників, а підписи інших посадових осіб свідчать тільки про їх прийняття наказу до виконання. Працівниками підприємства складені акти про ознайомлення позивача з наказами, що стосуються суттєвої зміни умов праці та її відмовою працювати на інших умовах, у зв'язку із її відмовою від підпису про ознайомлення (т.1 а.с.45,87-88,159,161,162,172-175). Це підтверджується наданими відповідачем доказами: відповідними актами від 08.01.2015 р. та поясненнями допитаних у якості свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Наказом № 70-к від 10.03.2015 р. позивача звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці. (т.1. а.с. 46,173).

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивач звільнена внаслідок припинення трудового договору між сторонами у зв'язку із відмовою позивача від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці, викликаними дійсними змінами в організації виробництва і праці на підприємстві, про що позивач була повідомлена у відповідності до вимог закону, тому звільнення здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність судового рішення у зв'язку із звільненням позивача під час тимчасової непрацездатності, то колегія суддів не погоджується із ними, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до листка непрацездатності ОСОБА_1І, з 10.03.2015 по 11.03.2015 року перебувала на амбулаторному лікуванні.

Згідно з ч.3 ст.40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Судом встановлено, що 10.03.2015 року позивач з'явилася на роботу, працювала і лише після оголошення наказу про звільнення стан її здоров'я погіршився. У зв'язку з цим була викликана бригада «швидкої допомоги», яка надала необхідну медичну допомогу їй і залишила її на робочому місці. За повідомленням головного лікаря станції швидкої медичної допомоги м.Маріуполя позивач госпіталізації не потребувала, у лікарські заклади не доставлялася, після наданої допомоги її стан покращився і вона була залишена на місці. Проте об 11 годині самовільно залишила робоче місце і виїхала з підприємства, що підтверджується відповідним актом. Лише наступного дня 11.03.2015р. ОСОБА_1 звернулася до медичного закладу, де отримала листок непрацездатності зі звільненням від роботи з 10.03.2015р..

Однак, позивач звільнена не у зв'язку із розірванням трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а внаслідок припинення трудового договору у зв'язку із відмовою позивача від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці, викликаними дійсними змінами в організації виробництва і праці на підприємстві, на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, що не може кваліфікуватися як звільнення з ініціативи власника, оскільки трудовий договір не розірваний, а припинений.

У зв'язку із цим не мають правового значення для вирішення спору висновки суду щодо неправомірності листка непрацездатності позивача, але, оскільки вони не потягнули неправильного вирішення справи, то не можуть слугувати підставою для скасування рішення.

Підсумовуючи викладене, доводи апеляційної скарги позивача щодо незаконності рішення у зв'язку із порушенням норм матеріального права, оскільки суд першої інстанції, на думку позивача, дійшов до висновків про правомірність її звільнення під час тимчасової непрацездатності всупереч положенням закону, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на законі і спростовуються встановленими судом обставинами.

Неможливо також прийняти до уваги твердження позивач в апеляційній скарзі про те, що вона станом на 12 березня 2015 року, тобто, після звільнення, ще знаходилася у трудових відносинах із підприємством, і підприємство нібито це визнавало, що підтверджується актом від 12 березня 2016 року. Такі доводи є неспроможними, оскільки з тексту даного акту можливо тільки встановити, що ОСОБА_1 не знаходилася дома 12.03.2015 року під час її відвідування на дому працівниками підприємства. (т.1 а.с.184).

Відповідно до ст. 172 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов'язок органiзувати навчання, переквалiфiкацiю i працевлаштування iнвалiдiв вiдповiдно до медичних рекомендацiй, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пiльговi умови працi. Таким спеціальним законодавством є Закони України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про охорону праці».

В результаті системного аналізу норм наведеного законодавства, висновки якого наведені в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції правильно врахував положення закону, обставини справи і дійшов до висновку про відсутність порушення прав позивача не тільки як найманого працівника, але й як інваліда. Під час розгляду справи судом перевірені доводи позивача щодо незаконності її звільнення з огляду на обов'язок відповідача створити для неї як для інваліда умови праці з урахуванням рекомендацій МСЕК та індивідуальних програм реабілітації, вжити додаткові заходи безпеки праці, що відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників, та інші обов'язки відносно неї як інваліда, які відповідач не виконував. Так, судом першої інстанції з'ясовано, що позивач стала інвалідом внаслідок загального захворювання в період, коли вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем, новий трудовий договір в порядку працевлаштування з нею не укладався, всі вимоги МСЕК, які носять рекомендований характер, відповідачем виконані (т.1 а.с.18,23,43,45,149-150,155-157,167-168).

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що звільнення її з роботи відбулось 10.03.2015 року за ініціативою відповідача в період її тимчасової непрацездатності без згоди Первинної профспілкової організації і що рішення суду не відповідає нормам Конвенції про права інвалідів та чинному законодавству щодо їх прав, не є слушними, оскільки не грунтуються на законі, спростовуються встановленим судом обставинам справи.

Разом з тим, роз'яснюючи законодавчі норми щодо пропущення та поновлення строків звернення до суду, постанова Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» наголошує, що суд у кожному випадку зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Задовольняючи клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, суд першої інстанції, керуючись статтею 233 ЦПК України та враховуючи надані копії медичних довідок, встановив, що є підстави для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з даним позовом.

Проте, як роз'яснено в п.4 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у разі пропуску передбачених ст.233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обгрунтованості вимог і поважності причин пропуску звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудовго спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливими його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав, не аналізуючи в рішенні обґрунтованості вимог по суті.

Суд першої інстанції наведених вимог закону не врахував, помилково вирішив питання про поновлення строку звернення з позовом, незважаючи на висновок про те, що вважав права позивача відповідачем непорушеними.

За таких обставин, з мотивувальної та резолютивної частині рішення необхідно виключити вказівку суду про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

В решті рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку із відмовою в основних позовних вимогах, судом, відповідно правильно відмовлено у вимогах про відшкодування моральної шкоди. Колегія суддів вважає, що в рішенні повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні і в решті підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 лютого 2016 року змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частині рішення вказівку суду про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

В решті залишити рішення без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: