АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/2719/16 Головуючий 1 інстанції - Короткий І.П.
Категорія право власності
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Гребенщикової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві власності належить 28/100 частин домоволодіння за адресою: м.Харків, провулок Боткіна, 4. 21/100 частина вказаного домоволодіння зареєстрована за ОСОБА_3, яка померла у 1984 році. Після її смерті у 1984 року позивач добросовісно заволодів 21/100 частинами вказаного домоволодіння та по час звернення до суду з позовом 09.12.2014 року продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном. З цих підстав позивач просить суд визнати за ним право власності на 21/100 частину обєкту нерухомості в літері А-1 за адресою: м.Харків, провулок Боткіна, 4 в порядку набувальної давності.

Справа розглянута районним судом у відсутності представника Харківської міської ради, який належним чином повідомлений по час та місце розгляду справи.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано за ним право власності на 21/100 частину обєкту нерухомості в літері А-1 за адресою: м.Харків, провулок Боткіна, 4 ( а. с. 31,32).

23.03.2015 року ОСОБА_2 звернувся з заявою про роз»яснення вказаного рішення, в якій вказав, що ОСОБА_3 належало 21/100 частин домоволодіння літ.А-1 , літ.Б-1 з надвірними будівлями, тому просив визнати за ним право власності на 21/100 частину домоволодіння по пров. Боткіна,4 в м. Харкові, яке складається з житлових будинків літ.А-1 та літ. Б-1 з надвірними будівлями ( а. с. 34-35).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року роз»яснено рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року, вказавши, що суд вирішив: визнати за ОСОБА_2 право власності на 21/100 частину домоволодіння по пров. Боткіна, 4 м. Харкова, яке складається з житлових будинків літ.А-1, літ. Б-1 з надвірними будівлями.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року оскаржила ОСОБА_1, яка не брала участі у справі, але вважає що суд вирішив питання про її права та обов»язки. Посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду, неповне з»ясування судом обставин по справі, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вказує на те, що вона мешкає та зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Право власності на 21/100 будинку літ. А- 1 та літери Б-1 з надвірними будівлями за вказаною адресою належали її прабабі ОСОБА_3, яка померла не у 1984 році, як вказав ОСОБА_2, а у 1989 році. За життя ОСОБА_3 склала заповіт на все своє майно її батьку ОСОБА_4, який помер 2009 році. Її мати ОСОБА_5 померла в 2011 році. Батько не оформив спадкові права за браком коштів. По цей час вона зареєстрована та проживає у вказаній частині будинку.

Представник Харківської міської ради в судове засідання не з»явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка в отримання судової повістки.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Судова колегія знаходить можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на ч. 1 ст. 344 ЦК України, виходив з того, що 21/100 частина вказаного домоволодіння зареєстрована за ОСОБА_3, яка померла у 1984 році. Після її смерті у 1984 року позивач, якому належить інша 28/100 частин вказаного домоволодіння, добросовісно заволодів 21/100 частинами домоволодіння, зареєстрованими за ОСОБА_3, та по час звернення до суду з позовом 09.12.2014 року продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном.

Судова колегія не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, так як вказаний висновок не обґрунтований, не відповідає вимогам закону, та зроблений не у відповідності із зібраними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Отже, згідно до ст. 344 ЦК України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом.

Для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

Окрім того, в п.6 ОСОБА_6 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року роз»яснено, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:

- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року;

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння , а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що суд вирішив питання про її права та обов»язки, так як вона постійно мешкає та зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1., тобто в спірній чапстині домоволодіння. Зазначене підтверджується з її паспорту, який оглянутий в судовому засіданні апеляційного суду. Копія паспорту ОСОБА_1 долучена до матеріалів справи ( а. с. 78). Крім неї у вказаній частині домоволодіння зареєстрований її брат ОСОБА_7 ( а. с. 76). Право власності на 21/100 будинку літ. А- 1 та літери Б-1 з надвірними будівлями за вказаною адресою належали її прабабі ОСОБА_3, яка померла не у 1984 році, як вказав ОСОБА_2, а у 1989 році, що підтверджується копією свідоцтва про смерть ( а. с. 81).

За життя ОСОБА_3 склала заповіт на все своє майно батьку ОСОБА_1 ОСОБА_8, який на проживав в спірній частині домоволодіння разом з ОСОБА_3, що підтверджується копією заповіту та довідкою.

ОСОБА_4 помер 28 березня 2009 року ( а. с. 84, 80). Мати ОСОБА_1 ОСОБА_9 померла в 2011 році ( а. с. 79).

Після смерті батька ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини зверталася мати ОСОБА_5, а після її смерті дочка ОСОБА_1, тобто апелянт за вказаною справою ( а. с. 82,83).

З огляду на вказане спростовуються ствердження представника ОСОБА_2, що ОСОБА_1 не довела, що вона є спадкоємцем після ОСОБА_3 та що зареєстрована та проживала у вказаній частині будинку.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В зв»язку з наведеним судова колегія знаходить, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спірну частину домоволодіння в порядку набувальної давност, так вк він не надав суду доказів в обгрунтування позовних вимог.

Вимоги ОСОБА_1 залучити її по справі у якості відповідача та прийняти до провадження зустрічну позовну заяву про визнання права власності на 21/100 частину будинку не підлягають задоволенню, так як відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися з вказаним позовом до районного суду.

Виходячи з наведеного колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що згідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303,304, п.2 ч. 1 ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319, 323, 324 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року скасувати, постановити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до Харківської міської ради про визнання права власності на частину житлової будівлі в порядку набувальної давності.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: