Провадження № 2/521/251/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» березня 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький», третя особа: Одеська міська рада, ОСОБА_3 про визнання договору оренди гаражу недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

04.12.2014 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький», третя особа: Одеська міська рада, ОСОБА_3 про визнання договору оренди гаражу від 4 серпня 2010 року , якій укладений між КП «ЖКС» Хмельницький» та ОСОБА_3 недійсним.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4; К.В., яка була

власником ? частини квартири АДРЕСА_1. та користувачем гаражу. На даний час ОСОБА_1 є власником ? частини зазначеної квартири, іншим співвласником квартири є ОСОБА_5, яка мешкає разом з ОСОБА_3 Миколаївною.Після смерті ОСОБА_4, позивачка ОСОБА_1 почала користуватися спірним гаражем та вважає що оскільки у ОСОБА_4 на час смерті було право на користування гаражем, то таке право перейшло і до позивачці ОСОБА_1, як її спадкоємця. Проте їй стало відомо, що між користувачем іншої ? частини квартири, ОСОБА_3 та КП ЖКС Хмельницький 4 серпня 2010 року було укладено договір на користування спірним гаражем. Таким чином позивачка вважає що у зв'язку з укладенням вище зазначеного договору відповідачем порушені її права, як користувача, та вказує що цей договір укладений сторонами з порушеннями п.4,5, ст..203 ЦК України. Окрім того відповідач не мав право на укладення договору оренди оскільки спірний гараж не належить йому на праві власності. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький» у судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність, оскільки відсутні порушення прав позивача щодо предмету спору.

Представник третьої особи ОСОБА_3 у судовому засіданні просила суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність, оскільки відсутні порушення прав позивача щодо предмету спору.

Представник третьої особи Одеської міської ради у судове засідання не зявився належним чином повідомлявся, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником ? частини квартири АДРЕСА_2 на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.12.2014 року, яке було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 жовтня 2015 року.

Також у зазначені квартирі постійно проживає та зареєстрована гр. ОСОБА_6 (до шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_7, яке є її співвласником і основним квартиронаймачем. Разом з нею у цій квартирі зареєстровані і мешкають її малолітня донька ОСОБА_6 та її мати позивач по справі, ОСОБА_3М, що підтверджується довідкою про місця проживання, склад сімї та реєстрацію від 07.09.2015 р. № 857 виданої КП «ЖКС «Хмельницький».

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до плану будівель та споруд, від 20.03.2014 року виконаного КП «БТІ» розташованих по вулиці Запорізькій, 22 у м. Одесі, предметом спору - є металевий гараж, площею 6,00 х 3,82 м., що визначений під літ. «Х1» на вказаному плані.

Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги позивачка посилається на те, що договір укладений між «ЖКС «Хмельницький» та ОСОБА_3 04.08.2010р. має бути визнаний недійсним, оскільки КП «ЖКС «Хмельницький» не мав право на укладення зазначеного договору а також на порушення сторонами п.4,5, ст..203 ЦК України при його укладені.

Проте, відповідно до розпорядження міського голови № 97-01р від 28.01.2003 року, будинок № 22 по вулиці Запорізькій у м. Одесі, на прибудинковій території якого знаходиться спірний гараж, належить до житлового фонду місцевих Рад та знаходиться на балансі КП «ЖКС «Хмельницький».

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №968 від 28.12.1999р. було затверджено тариф на оплату за гаражі які розташовані на прибудинкових територіях, у розмірі 0,27 грн. за 1 кв.м. площі гаража на місяць (з ПДВ). Тим же рішенням було зобовязано керівників житлово-експлуатаційних підприємств укладати договори про оплату за тимчасову будівлю для збереження автомобілю.

Згідно даного рішення між КП «ЖКС «Хмельницький» та ОСОБА_3 04.08.2010р. було укладено договір на оплату за тимчасову будівлю для збереження автомобілю. Відповідно цього договору нараховувалася плата за гараж, що підтверджується відповіддю КП «ЖКС «Хмельницький», за вих..№ 538 від 20.04.2015 року та Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.10.2015 року.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №443 від 13.12.2012р. встановили розмір пайової участі 5,0 грн. за 1 кв.м. площі гаража на місяць (з ПДВ) для власників (користувачів, орендарів) гаражів для утримання об'єктів благоустрою та вважати таким, що втратив чинність, пункт 2 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.12.1999 року № 968 «Про тарифи на послуги, які надаються житловими організаціями населенню міста».

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 55 від 27 лютого 2014 року відмінено рішення № 443 про встановлення розміру пайової участі для власників (користувачів, орендаторів) гаражів для утримання обєкту благоустрою.

На сьогоднішній день КП «ЖКС «Хмельницький» нараховує плату за обслуговування території, прилеглої до гаражу в розмірі 5,01 грн. за 1 кв.м. загальної площі споруди.

У звязку з неповним обємом виконаних рабіт_по обслуговуванню території, прилеглої до гаражу, КП «ЖКС «Хмельницький» щомісяця проводить перерахунки, про фактичне нарахування споживачі отримують інформацію із розрахунків-повідомлень Міського єдиного реєстраційного центру (МЄРЦ).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи відповідей КП «ЖКС «Хмельницький», за вих..№ 538 від 20.04.2015 року та Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.10.2015 року, КП «ЖКС «Хмельницький» виставляло ОСОБА_3 оплату за тимчасову будівлю для збереження автомобілю, а остання здійснювала відповідну оплату.

Відповідно ст.. 202 ЦПК України , правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно ст.. 203 ЦПК України , зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно ст.. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно ст.. 205 ЦПК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно ст.. 208 ЦПК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до положень частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Із аналізу змісту наведених норм вбачається, що ст.ст. 203, 215 ЦК України є загальними та відсилають до інших нормативних актів, яким має бути прямо передбачені випадки нечинності правочину.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, відповідачем КП «ЖКС «Хмельницький» на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №968 від 28.12.1999р. за заявою ОСОБА_3 М було укладено спірний договір, який відповідає формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Окрім того, відповідачка ОСОБА_1 стверджувала, що право володіння і користування спірним гаражем виникло в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8, і у підтвердження цього посилалася на рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 22.10.2004р., за яким ОСОБА_8 належала ? частина квартири АДРЕСА_3, та на Свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.12.2008р., яким посвідчувалося право власності ОСОБА_1 на цю ж частину квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8, яка померла 14.04.2008 р.

Проте, відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 цього ж Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Втім, вказані право встановлювальні документи, на які посилається відповідачка ОСОБА_1, посвідчували право власності, як у ОСОБА_8, так і у самої ОСОБА_1, виключно на частину квартири АДРЕСА_4. Інших доказів, які б засвідчували певне право ОСОБА_8 чи ОСОБА_1 саме щодо спірного гаражу, відповідачами суду представлено не було.

Таким чином, враховуючи, що жодних прав ОСОБА_8 на спірний гараж відповідачами не доведено, то відповідно ніяких прав володіння чи користування цим гаражем у ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 теж виникнути не могло.

Окрім того, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.11.2013 року рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 22.10.2004 р. було скасоване з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_1, як правонаступниці ОСОБА_8, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за нею права власності на ? частину квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом. А відповідне свідоцтво ОСОБА_1 про право на спадщину від 22.12.2008р. в свою чергу визнано недійсним в повному обсязі на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2014 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.04.2014 року.

Допитані у судовому засіданні свідки, надали свідчення щодо користування спірним гаражем ОСОБА_8, зазначили що їм не відомо на яких правих підставах ОСОБА_8 користувалися зазначеним гаражем.

Відповідно ст..57,58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням вище наведеного, суд не бере до уваги свідчення свідків, оскільки вони не надали суду відомості щодо обставин справи які мають безпосереднє значення для вирішення спору, а також зазначені свідчення не містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що ОСОБА_1 правомірність свого користування цим майном належними і допустимими доказами не підтвердила, що свідчить про відсутність порушення відповідачем відповідного права позивача.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Частина 2 даної статті ЦПК України передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимогу про визнання правочину недійсним може заявити заінтересована особа, права та інтереси якої порушено вчинення правочину.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, всупереч ст.60 ЦПК повачем суду не надано доказів, які б свідчили про те, що даний правочин направлений на порушення прав позивача.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, про те що оскільки позивачем не надано доказів порушення її прав з боку відповідача при укладанні ним оспорюваного правочину, позов задоволенню не підлягає.

Зважаючи на викладене, керуючись ст. ст. 3,6,11,61, 213,214,215,218 ЦПК України, ст. ст. 11, 12, 14, 203, 215, 216, 234, 317, 319, 321, 379, 382, 383, 717, 722, 744 ЦК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький», третя особа: Одеська міська рада, ОСОБА_3 про визнання договору оренди гаражу недійсним відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Малиновського районного суду міста Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ

10.03.16