Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що відповідачем належним чином не виконуються зобов'язання за кредитним договором від 26 травня 2008 року, унаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 46 720,58 доларів США, у рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яку згідно договору іпотеки від 26 травня 2008 року ОСОБА_1 передав в іпотеку банку, а також виселити всіх мешканців вказаної квартири.

Рішенням Харцизського міського суду Донецької області від 09 липня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року зазначене рішення міського суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення апеляційного суду скасувати й передати справу на новий апеляційний розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд, виходив з того, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, а тому іпотечне майно відповідача не може бути примусово відчужене, вимоги про виселення є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, крім того є недоведеними, а відтак також задоволенню не підлягають.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Судом установлено, що 26 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DOXCGF40000154, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 38 250 доларів США зі сплатою 15 % річних строком до 26 травня 2028 року.

У забезпечення вказаного договору, того ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за договором кредиту щодо його своєчасного й повного погашення виникла заборгованість, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 10 серпня 2011 року складає 46 720,58 доларів США та складається з: 3 080,99 доларів США - заборгованість за кредитом; 8 735,76 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 556,77 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 3 371,40 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,36 доларів США - штраф (фіксована частина); 2 223,30 доларів США - штраф (процентна складова).

У зв'язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, має відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону, а не відмовляти в позові.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-58цс15, від 09 вересня 2015 року № 6-483цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

Крім того, за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 цього Кодексугромадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення.

Згідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 2 ст. 39 цього Закону таке рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року №6-2947цс15.

Вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304, 316 ЦПК України не врахував зазначені положення закону, не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності, зокрема, зазначаючи про те, що предмет іпотеки є постійним місцем проживання відповідача та членів його сім'ї, не навів на підтвердження цього жодного належного й допустимого доказу, не містять таких доказів й матеріали даної справи.

При цьому, застосовуючи до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд не звернув уваги, що такі правовідносини виникли до набрання чинності вказаного Закону, крім того цим Законом не встановлено припинення іпотеки, а встановлено лише заборону примусового стягнення нерухомого жилого майна.

Отже, судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також, відмовляючи в задоволенні вимог банку про виселення, апеляційний суд помилково зазначав про недоведеність таких вимог через не направлення відповідачу вимоги про виселення та не врахував того, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР, і на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України належним чином не з'ясував, чи було придбане іпотечне майно за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, та чи є підстави для надання іншого постійного жилого приміщення особі, яку виселяють, про яке повинно бути зазначено в рішенні суду

Крім того, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що валюта, в якій нараховані пеня є долари США, проте як положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Таким чином, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України та дійшов передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко