АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

12 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в інтересах якого діє Скурська Валентина Володимирівна,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 та до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», Банк), посилаючись на порушення позичальником умов кредитного договору, звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 7 537 621,20 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за Банком права власності на предмет іпотеки за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки просив винести рішення про виселення відповідачів з квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зазначав, що посилання суду першої інстанції на п. 41 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, відповідно до якого при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна є безпідставними та необґрунтованими.

Вказував, що судом першої інстанції невірно трактовані положення нормативно-правових актів та обставин за якими може бути задоволена вимога про виселення та зняття з реєстрації громадян. Судом безпідставно застосовано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті» на судовій стадії.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 705 069 грн. 40 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на вказану квартиру за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру, за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна. Виселено ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_10 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та знято вказаних осіб з реєстраційного обліку в цій квартирі. Відстрочено виконання даного рішення в частині звернення стягнення на квартиру та виселення до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні, під час нового розгляду справи, представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Скурська В.В. апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити, з підстав наведених в ній.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Інші особи, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 02 листопада 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 321-06-Ип, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 99 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 15% річних.

Відповідно п.п. 3.2, 3.3 Кредитного договору позичальник зобов'язувався повернути кредитні ресурси, отримані за кредитним договором до 01 листопада 2021 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов'язувався щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами.

23 березня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 321-06-Ип від 02.11.2006 року, за умовами якої, сторони дійшли згоди, викласти п. 2.1 Кредитного договору № 321-06-Ип від 02.11.2006 року в наступній редакції: «Банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах передбачених договором, кредитні ресурси в сумі 119 000,00 дол. США зі сплатою по процентній ставці 15 % річних».

Пункт 3.2 викласти в наступній редакції: «Позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути Кредитній ресурси, отримані по даному договору, до 01 листопада 2021 року. Погашення відбувається шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов'язується щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по наданим Кредитним ресурсам в розмірі 663,63 дол. США, згідно графіку зниження розміру заборгованості.»

Позичальник порушив умови виконання кредитного договору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2012 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_13 стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у розмірі 1 660 638 грн. 79 коп.

27 червня 2012 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2214/2011, виданого 16 травня 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь AT «Банк «Фінанси та кредит» боргу в сумі 1 661 548,79 грн., який на даний час перебуває на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві.

Належне виконання зобов'язань за кредитним договором, забезпечувалося договором іпотеки, укладеним 02 листопада 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира передається в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за Кредитним договором № 321-06-Ип від 02 листопада 2006 року на суму 99 000,00 дол. США, строком до 01 листопада 2021 року, а також процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи із процентної ставки 15 % річних, а також комісійної винагороди за основним зобов'язанням, неустойки за цим договором або за основним зобов'язанням, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за основним зобов'язанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог. У випадку зміни сторонами основного зобов'язання процентної ставки за користування кредитними ресурсами, іпотекодавець зобов'язується невідкладно укласти з іпотекодержателем відповідний додатковий договір до цього договору. Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки, враховуючи оцінку, викладену у висновку про вартість об'єкта оцінки житлового приміщення, складеного ПП «Олімп» 25 вересня 2006 року, становить 629 735 грн.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористався своїм правом вимагати дострокового повернення кредиту, та рішенням суду вже було стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором, а тому не має підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Частинами 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Наявність судового рішення про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє права кредитора на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб не підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

За змістом Іпотечного договору від 02.11.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», посвідченого приватним нотаріусом КМНО Степаненко Д.В., сторони узгодили, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

Згідно п.11 Іпотечного договору за вибором іпотекодержавтеля застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотеко держателя:

11.1 за рішенням суду.

11.2 у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку.

11.3 Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пп.11.3.1 та 11.3.2 пункту цього договору.

11.3.1 Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

11.3.2 Продаж Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати за рішенням суду право власності у спосіб, передбачений ст. 37 Закону країни «Про іпотеку».

Згідно ст. 37 Закону країни «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Саме такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 30.03.2016 року № 6-1851цс15.

Ураховуючи що умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, колегія суддів, виходячи із принципу диспозитивності, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб.

Оскільки, позовні вимоги про виселення є похідними та вирішуються одночасно з рішенням суду про задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що вони також не підлягають задоволенню.

За наведених обставин рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог з інших правових підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінани та Кредит», в інтересах якого діє Скурська Валентина Володимирівна, - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 та до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/27996/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4512/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.