Справа № 760/9083/15-ц
Провадження № 4-с/760/239/15
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

За участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

За участю заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві,

в с т а н о в и в:

06.05.2015 заявник звернувся до суду із скаргою на дії та рішення державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві Мельниченка В. С.

16.10.2015 Солом'янський районний суд м. Києва постановив ухвалу, якою у задоволенні скарги заявника відмовив.

Однак ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2015 вищезазначена ухвала суду була скасована з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи скаргу, з урахуванням уточнених вимог, заявник зазначив, що в провадженні ВДВС Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві перебуває на виконанні виконавчий лист № 2609/13209/12, який виданий Солом'янським районним судом м. Києва 20.09.2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості в сумі 414 688,35 грн.

16.02.2015 державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви стягувача від 13.02.2015.

Однак внаслідок ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження заявник дізнався, що 26.02.2015 державний виконавець неправомірно виніс постанову про звернення стягнення на його заробітну плату.

У зв'язку з цим стверджує, що вищезазначена постанова є незаконною, а тому підлягає скасування з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 68 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника за письмовою заявою стягувача.

Заявник стверджував, що в матеріалах справи виконавчого провадження № 46524720 відсутня заява стягувача, однак безпідставно долучено до справи заяву стягувача про звернення стягнення на заробітну плату від 06.02.2015, яка стосується іншого виконавчого провадження № 34380022, у якому було винесено постану про закінчення виконавчого провадження.

Крім цього, державний виконавець неправомірно стягує з нього виконавчий збір у розмірі 41 468,83 грн. та витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 120 грн., оскільки відповідно до інформації про виконавче провадження № 46524720 від 16.02.2015 та виконавче провадження № 34380022 від 24.09.2012 державний виконавець не виносив відповідні постанови.

Також при винесенні постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 26.02.2015, державний виконавець порушив встановлені вимоги статті 70 Закону «Про виконавче провадження», які регулюють розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів, що призвело до неправильного встановлення розміру відрахувань із його заробітної плати.

На підставі вищезазначеного просив суд:

-визнати дії державного виконавця щодо винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 26.02.2015 у виконавчому провадженні № 46524720 незаконними;

-визнати постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 26.02.2015, яка винесена у виконавчому провадженні № 46524720 незаконною та скасувати її;

-зобов'язати ВДВС Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві повернути йому усі незаконно стягнуті з нього на момент прийняття рішення судом з кошти, у тому числі перераховані на рахунок ОСОБА_3 шляхом перерахування на його картковий рахунок;

-зобов'язати відповідний орган Державної казначейської служби України стягнути з ВДВС Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві, державного бюджету на його користь грошові кошти у розмірі 14 118,95 грн.

У судовому засіданні заявник підтримав скаргу та просив її задовольнити у повному обсязі.

Державний виконавець та стягувач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

З'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 3 своєї постанови № 6 від 07.02.2014 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» наголошує, що «при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12)».

З аналізу статті 11 Закону «Про виконавче провадження» випливає, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини другої статті 25 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Частиною першою статті 27 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Суд встановив, що 20.09.2012 Солом`янський районний суд м. Києва видав виконавчий лист у цивільній справі № 2609/13209/12 (№2-3750/12) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 402 990 грн., трьох процентів річних у сумі 8 479,35 грн. та судовий збір у розмірі 3 219 грн. (а.с. 20).

24.09.2012 державний виконавець виніс постану про відкриття виконавчого провадження № 34380022 (а.с. 98).

19.06.2014 державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки згідно з відповіддю УДАІ за боржником транспортних засобів не зареєстровано, відповідно до відповіді ДПС про номери рахунків боржник з таким податковим номером на обліку не перебуває, згідно з відповіддю АБ м. Києва боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, майна за вказаною адресою не виявлено, згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно за боржником зареєстрована квартира, за адресою: АДРЕСА_1, що територіально відноситься до ВДВС Броварського МУЮ (а.с.101).

Однак 12.02.2015 ОСОБА_4 повторно звернувся до ВДВС Солом'янського районного управління юстиції в м. Києва із заявою про відкриття виконавчого провадження, яка була зареєстрована 13.02.2015 та відповідно до якої просив прийняти до виконання виконавчий лист у цивільній справі № 2609/13209/12 (№2-3750/12) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 402 990 грн., трьох процентів річних у сумі 8 479,35 грн. та судовий збір у розмірі 3 219 грн.

На підставі цієї заяви державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.02.2015, відповідно до якої боржнику для добровільного виконання рішення було встановлено строк до 23.02.2015 (а.с. 22).

Однак ОСОБА_1 у встановлений строк добровільно рішення не виконав, у зв'язку з цим державний виконавець почав вживати інші заходи встановлені Законом «Про виконавче провадження».

На виконання вимог чинного законодавства, державний виконавець направив запити до компетентних органів держаної влади, в результаті чого було встановлено, що ОСОБА_1 працює в Національному авіаційному університеті.

З інформації, яка зазначена у витязі про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого та нерухомого майна, на все рухоме та не рухоме майно заявника було накладено арешт (а.с. 86, 87).

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 має у приватній власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.89).

Двокімнатна квартира АДРЕСА_1 з 13.10.2009 перебуває під обтяженням за іпотечним договором, укладеним між заявником та ПАТ «Універсал Банк» (а.с.91-92).

Відповідно до частини першої статті 68 Закону «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати.

З матеріалів справи випливає, що 06.02.2015 стягувач подав державному виконавцю заяву, у якій просив звернути стягнення на заробітну плату боржника у виконавчому провадженні, на підставі якої було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 26.02.2015.

Таким чином, доводи заявника, щодо відсутності заяви про звернення стягнення на його майно не враховуються судом, оскільки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

З постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 26.02.2015 випливає, що державний виконавець постановив проводити з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплату боржнику після відрахування податків, утримання у розмірі 20 відсотків до погашення у повному обсязі заборгованості в розмірі 414 688,35 грн., перераховувати кошти на картковий рахунок стягувача.

Також зазначено, що виконавчий збір в розмірі 41 468,83 грн. та витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 120 грн. належить стягувати у розмірі 20% до погашення у повному обсязі заборгованості шляхом здійснення перерахунку на реквізити ВДВС Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві.

Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати 50 % заробітної плати, що має бути виплачена робітнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами.

Так, відповідно до положень статті 70 Закону «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати та інших видів доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Обмеження розміру відрахувань із заробітної плати встановлюється законодавством про працю.

Відповідно до положень статті 128 КЗпП при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законом, - п'ятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові.

При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п'ятдесят процентів заробітку.

Обмеження, встановлені частинами першою і другою статті 128 КЗпП не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти процентів.

Згідно з частиною третьою статті 70 Закону «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчим документом до погашення у повному обсязі заборгованість за всіма іншими видами стягнень, окрім аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника та збитків чи шкоди, заподіяної злочином - 20 відсотків. При цьому, загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати.

З вищенаведеного випливає, що постанова державного виконавця в частині звернення стягнення на заробітну плату заявника є такою, що відповідає вимогам закону.

Однак, суд констатує, що при проведенні виконавчих дій державний виконавець всупереч вимогам чинного законодавства не перевірив інформацію щодо розміру заборгованості ОСОБА_1, що призвело до порушення його прав.

Так на виконанні у ВДВС Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві перебував виконавчий лист у цивільній справі № 2609/13209/12 (№2-3750/12) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 402 990 грн., трьох процентів річних у сумі 8 479,35 грн. та судовий збір у розмірі 3 219 грн.

Відповідно до розписки ОСОБА_3 від 01.04.2013, яка міститься в матеріалах виконавчого провадження, ОСОБА_1 на виконання вимог вищезазначеного листа виплатив ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 5 600 грн. (а.с. 100).

Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_1 надав суду розписку ОСОБА_3 від 24.04.2013, відповідно до якої він отримав 5000 грн. у рахунок погашення боргу (а.с. 176), а також квитанції ПАТ «Приватбанк» від 28.07.2014 на суму 600 грн., від 30.04.2014 на суму 300 грн., від 24.01.2014 на суму 300 грн. та квитанцію ПАТ «Ощадбанк» від 27.11.2013 на суму 300 грн. на погашення боргу (а.с. 177).

Таким чином, при винесенні постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 26.02.2015, державний виконавець не встановив розмір заборгованості, оскільки не врахував грошові суми, які були сплачені боржником в рахунок часткового погашення зобов'язання.

Крім того, суд вважає слушними аргументи заявника щодо неповідомлення його про прийняття постанов від 24.02.2015 про стягнення виконавчого збору у розмірі 41 468,83 грн. та витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 120 грн., оскільки, як випливає з листа ДП «Національні інформаційні системи» від 21.03.2016 № 1100/01-07, постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню № 46524720 було фактично зареєстровано 04.09.2015 о 13:12 та о 13:15 відповідно, при цьому проставлено дату прийняття рішень - 24.02.2015.

Таким чином, оскільки державний виконавець не врахував дійсний розмір заборгованості боржника та прийняв постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 26.02.2015, виходячи із загальної суми заборгованості, тому дії державного виконавця щодо прийняття цієї постанови та сама оскаржена постанова є неправомірними.

Що стосується скасування постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 26.02.2015, то відповідно до вимог частини другої статті 387 ЦПК суд лише може визнати оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними та не наділений повноваженнями скасовувати рішення державного виконавця. Тому у частині скасування оскарженої постанови скарга задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про зобов'язання ВДВС Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві повернути заявнику усі незаконно стягнуті з нього на момент прийняття рішення судом з кошти, у тому числі перераховані на рахунок ОСОБА_3 шляхом перерахування на його картковий рахунок; а також зобов'язання відповідного органу Державної казначейської служби України стягнути з ВДВС Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві, державного бюджету на користь заявника грошові кошти у розмірі 14 118,95 грн., то вони задоволенню не підлягають, оскільки заявник не довів належними і допустимими доказами факт реального виконання постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника, не надав належних доказів щодо розміру сум, які з нього відраховувались, дат відрахувань, призначень платежу, власників рахунків, на чию користь перераховувалися кошти.

Оскільки відповідно до вимог статті 213 ЦПК рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, вимоги заявника щодо стягнення на його користь грошових сум задоволенню не підлягають.

Стаття 387 ЦПК передбачає, що «у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги».

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення скарги.

Керуючись статтями 124, 129 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Законом України «Про виконавче провадження», статтями 383-389 ЦПК, суд

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві - задовольнити частково.

Визнати дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві Мельниченка Вадима Сергійовича щодо винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 26 лютого 2015 року у виконавчому провадженні № 46524720 неправомірними;

Визнати постанову старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві Мельниченка Вадима Сергійовича про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 26 лютого 2015 року у виконавчому провадженні № 46524720 неправомірною.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Л. В. Шевченко