Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

ПоповичО.В., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - орган опіки і піклування Личаківської районної державної адміністрації Львівської міської ради, про визнання права неповнолітньої особи на проживання, усунення перешкод у користуванні житлом, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права на проживання, усунення перешкод у користуванні житлом, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, третя особа - орган опіки і піклування Личаківської районної державної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні майном

за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 21 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4, в якому просила визнати право її неповнолітньої доньки на проживання в АДРЕСА_3 та зобов'язати відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 не чинити перешкод доньці у користуванні житлом, припинити руйнацію квартири і привести її у належний стан, який забезпечив би доньці нормальні умови для проживання та розвитку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з моменту укладення шлюбу із ОСОБА_6, а донька - з моменту народження як члени сім'ї постійно проживали в квартирі, яка належала на праві власності ОСОБА_6 і яку він приватизував на себе під час шлюбу. Зазначала, що ОСОБА_6 доньку в квартирі не зареєстрував, чим допустив проживання дитини в квартирі без реєстрації, однак, донька зі свого дня народження фактично проживала у цій квартирі разом із нею та батьком і він ніколи не заперечував її права на проживання в цій квартирі. У серпні 2012 року ОСОБА_6 подарував квартиру своєму батькові ОСОБА_5, який у лютому 2013 року направив їм з донькою письмову вимогу про звільнення квартири. Крім того, починаючи з вересня 2012 року відповідачі почали чинити доньці перешкоди у користуванні квартирою, які виявились у спробі виселити її з квартири та створенні неможливих умов для її проживання, а саме: зломі замків від вхідних дверей, вивезенні меблів та побутової техніки, відключенні водопостачання та водовідведення, чим порушено права неповнолітньої доньки на житло та достатній життєвий рівень.

У липні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив виселити ОСОБА_3 разом з її неповнолітньою донькою ОСОБА_4 із його квартири та зобов'язати їх не чинити йому як власнику квартири перешкод у користуванні нею.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що його колишня невістка та онука без законних на те підстав проживають у належній йому на праві власності квартирі й тим самим чинять йому перешкоди у користуванні та розпорядженні нею як власністю, хоча мають інше житло, оскільки увесь час вони були зареєстрованими у будинку по АДРЕСА_2, площа якого після здійснення реконструкції збільшилась і у ньому є всі умови для проживання неповнолітньої дитини.

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 в своїх інтересах звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право на проживання в АДРЕСА_3 з тих підстав, що вона весь час з моменту укладення із ОСОБА_6 шлюбу користувалась квартирою та проживала у ній як член сім'ї власника, а тому в силу вимог ст.156 ЖК України, й після припинення сімейних стосунків з власником квартири має право на проживання у ній. Крім того, зазначала, що її право на проживання в квартирі є похідним від права на проживання неповнолітньої доньки, оскільки вона з донькою та відповідачі пов'язані між собою кровним спорідненням, а тому є однією сім'єю в силу закону.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано право за неповнолітньою ОСОБА_4 на проживання в окремій трикімнатній квартирі АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено за недоведеністю. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено за безпідставністю. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові ОСОБА_3 та ухвалено нове рішення у цій частині про часткове задоволення позову. Визнано за ОСОБА_3 право на проживання в АДРЕСА_3. В іншій частині вимог відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради 22 вересня 1997 року, належить ОСОБА_6 (Т. 1, а. с. 8).

Із 11 листопада 1995 року ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який було розірвано рішенням суду у 2013 році.

Із 16 березня 1987 року по 08 лютого 2013 року ОСОБА_3 була зареєстрована у АДРЕСА_2 (Т. 1, а. с. 5), яка перебуває у її частковій власності із ОСОБА_7 (Т. 1, а. с. 66).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яка до 08 лютого 2013 року була зареєстрованою у АДРЕСА_2, знялася із реєстрації за вказаною адресою за особистою заявою, що встановлено рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 травня 2015 року (Т. 2, а. с. 165).

На підставі договору дарування від 29 серпня 2012 року ОСОБА_6 подарував квартиру своєму батьку - ОСОБА_5 (Т. 1, а. с. 10).

Із 14 вересня 2012 року ОСОБА_6 знявся з реєстрації за місцем проживання АДРЕСА_4, із 22 листопада 2012 року був зареєстрований в с. Абрикосівка Камянець-Подільського району (Т. 1, а. с. 49).

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року, договір дарування спірної квартири, укладений 29 серпня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, визнано недійсним (Т. 2, а. с. 85-89, 166-168).

Враховуючи те, що правова підстава набуття ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 - договір дарування - визнана недійсною, обґрунтованим є висновок суду про відмову у позові ОСОБА_5, заявленого як новим власником спірної квартири до осіб, із якими він не пов'язаний сімейними відносинами. У цій частині судове рішення залишається без змін на підставі ст. 337 ЦПК України.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом зазначених норм матеріального права, відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло.

Таким чином, право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано погодився із висновками суду першої інстанції про те, що неповнолітня ОСОБА_4 має право на житло в квартирі АДРЕСА_1 в силу закону (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Разом з тим, висновки апеляційного суду про те, що право на користування квартирою АДРЕСА_3 має й ОСОБА_3, яка забезпечена житлом у квартирі АДРЕСА_2, співвласником якої в порядку приватизації вона стала у 1996 році, є передчасні.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню у частині вирішення позову ОСОБА_3 (в своїх інтересах) про визнання права на проживання, усунення перешкод у користуванні житлом із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за ст. 338 ЦПК України, в іншій частині вирішення справи - залишається без змін згідно ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 21 липня 2015 року скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права на проживання, усунення перешкод у користуванні житлом, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Львівської області від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович

В.О. Савченко