Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2015 року, касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, виселити відповідачку та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі, що є предметом іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит в розмірі 233 тис. грн зі сплатою 15% річних.

21 липня 2008 року вказаний кредитний договір переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації становить 50 364,72 долари США зі сплатою 14,04 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 07 грудня 2007 року укладено договір іпотеки предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира по АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість на загальну суму 126 374,66 доларів США, що еквівалентно 1 009 733 грн 53 коп., яку банк просив стягнути з відповідачки.

ОСОБА_3 подала зустрічний позов, у якому просила визнати недійсною додаткову угоду від 14 серпня 2008 року до кредитного договору від 07 грудня 2007 року, що укладена між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк».

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що до кредитного договору 14 серпня 2008 року була укладена додаткова угода, яка суперечить кредитному договору, так як її кожен аркуш не пронумеровано та не засвідчено підписами сторін, в ній не визначено розмір щомісячного платежу; вона не отримувала кошти в розмірі 50 364,72 дол. США згідно з цією угодою; банк одноосібно змінив дату укладення кредитного договору, валюту кредитування, цільове призначення кредиту, виключив певні умови щодо уступки, не надав для підписання графік погашення кредиту та розрахунок сукупної вартості; умови щодо неустойки протягом трьох років та встановлення позовної давності тривалістю 5 років є дискримінаційними і суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зважаючи на викладене, просила позов задовольнити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26 лютого 2015 року первинний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 серпня 2008 року в розмірі 126 374,66 доларів США, що еквівалентно 1 009 733 грн 53 коп., звернуто стягнення на квартиру загальною площею 65,20 кв. м, житловою площею 39,70 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ KB «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, отриманням для цього всіх необхідних повноважень. Виселено ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі за по АДРЕСА_1 Відстрочено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 14 серпня 2008 року в розмірі 126 374,66 доларів США, що еквівалентно 1 009 733 грн 53 коп., звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 65,20 кв. м., житловою площею 39,70 кв. м, яка розташована за по АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, за початковою ціною предмета іпотеки, встановленою в розмірі 316 165 грн 30 коп. У задоволенні інших вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У решті судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині задоволення первинного позову та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_3, справу в цій частині направити на новий розгляд.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» - відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 07 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно із яким остання отримала кредит в розмірі 233 тис. грн зі сплатою 15 % річних.

14 серпня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду, згідно із якою кредитний договір переведено з валюти гривні в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації становив 50 364,72 доларів США зі сплатою 14,04 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира по АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 126 374,66 доларів США, що еквівалентно 1 009 733 грн 53 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення первинного позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що в разі невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, тому суд звернув стягнення на іпотечне майно та одночасно вирішив питання про виселення відповідачки із квартири.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із його безпідставності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки в іпотечному договорі є відповідне іпотечне застереження.

Крім того, суд виходив із того, що при вирішенні спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив із відсутності передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної вище квартири без надання іншого постійного житла з огляду на те, що квартира, яка є предметом іпотеки, а придбана не за рахунок кредитних коштів.

Проте повністю із висновком апеляційного суду в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки погодитися не можна з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням ч. 4 ст. 215 ЦПК України.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки і посилаючись на загальний розмір заборгованості, апеляційний суд не зазначив всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Крім того, за змістом статті 39 Закону України «Про іпотеку» вразі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1205цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Однак апеляційний суд не врахував вимоги частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та дійшов помилкового висновку про визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, з огляду на указану в іпотечному договорі від 07 грудня 2007 року оціночну вартість предмета іпотеки в розмірі 316 168 грн 33 коп.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарг цих висновків не спростовують.

Зокрема, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в АДРЕСА_1 з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-139цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого й погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), встановивши, що сторони дотрималися вимог чинного законодавства при укладенні додаткової угоди від 14 серпня 2008 року, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 пропустила строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2015 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко