Справа № 368/476/16-ц
Провадження № 2/368/298/16
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"07" квітня 2016 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

при секретарі Гребеневич А.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлик справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Кагарлицького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Київській області про втрату права на користування житлом та зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и в:

позивач та її представник просять суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право на користування житлом у будинку № 13 по вул. Лісовій в с. Слобода , Кагарлицького району Київської області, зобовязати орган реєстрації - Кагарлицький районний сектор Управління Державної міграційної служби України зняти з реєстрації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: вул. Лісова, буд. № 13 в с. Слобода Кагарлицького району Київської області, посилаючись на те, що відповідачка по даній справі являється їй невісткою. Вона була одружена з її сином ОСОБА_4, який помер 26.11.2003 року, що стверджується копією свідоцтва про шлюб.

На праві особистої власності їйі належить житловий будинок, розташований в с. Слобода по вул. Лісовій 13, Кагарлицького району, Київської області, де зареєстровані: вона та відповідачка по справі ОСОБА_3, що стверджується довідкою від 22.04.2015 року за № 249 виданою Слобідською сільською радою Кагарлицького району оскільки вона була дружиною її сина. Дітей у них немає.

Але відповідач, як член сімї в даному будинку не проживає без поважних причин з 21.12.2004 року по теперішній день. Після смерті її сина відповідачка залишила її та її дім і проїхала проживати в невідомому їй напрямку, вона повністю перестала з нею спілкуватися, приїжджати і відвідувати її. Де вона проживає їй не відомо.

Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України - член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом .

Той факт, що відповідачка дійсно не проживає без поважних причин в будинку № 13 по вул. Лісовій в с. Слобода Кагарлицького району, власником якого являється вона, стверджується актами, складеними депутатом Слобідської сільської ради від 24.01.2014 р., 16.97.2014 р., 16.10.2014 р., 22.04 . 2015 року.

Факт відсутності відповідача понад один рік без поважних причин в її будинку можуть ствердити в суді свідки : ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Таким чином, відповідачка понад один рік без поважної причини не проживає і не користується житлом у її будинку, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України втрачає право на користування цим житлом.

Відповідач ОСОБА_3 в засідання суду не зявилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно, про що в матеріалах є повідомлення з відміткою за зазначеною адресою не проживає. Згідно відомостей адресно довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області місце проживання відповідача відповідає з адресою зазначеною у повістці, причини неявки в суд не повідомила, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з'явилася без поважних причин і ухвалює заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів.

Представник відповідача в особі Кагарлицького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Київській області в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно, про що в матеріалах є розписка про отримання судової повістки, причини неявки в суд не повідомила, а тому суд вважає, що представник відповідача в засідання суду не з'явилася без поважних причин і ухвалює заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів.

Вислухавши позивача та її представника, які не заперечують проти заочного розгляду справи, та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити.

В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 13.10.1995 року належить будинок № 13 по вул.. Лісовій, що в с. Слобода Кагарлицького району Київської області.

Згідно ст. 383 ЦК України власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2, що в с. Слобода Кагарлицького району Київської області, який належить позивачу до 2003 року. Тобто, вселилася туди як член сімї на правах дружини сина, набула право користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання в установленому законом порядку.

Син позивача ОСОБА_1, помер 26.11.2003 року.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Як розяснив Пленум Верховного суду України у п. 9 Постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім»ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, з моменту реєстрації у відповідача ОСОБА_3 виникло право користування чужим майном.

Однак, як встановлено в судовому засіданні, у вищевказаному жилому приміщенні відповідач ОСОБА_3 не мешкає з 2003 року.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до ст. ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За положенням ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Таким чином, в ході судового засідання встановлено, що відповідач ОСОБА_3 у будинку № 13 по вул.. Лісова, що в с. Слобода Кагарлицького району Київської області без поважних причин не мешкає з 2003 року і її особистих речей в вказаному будинку немає.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України „Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом".

У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ".

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону ( особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені Главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом.

За таких обставин, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач не проживає за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, іншої домовленості між ними та власником житла не встановлено, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі ЖК України, ЦК України та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

ви р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Кагарлицького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Київській області про втрату права на користування житлом та зняття з реєстрації задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право на користування житлом у будинку № 13 по вул.. Лісовій в с. Слобода Кагарлицького району Київської області.

Зобовязати Кагарлицький районний сектор Управління Державної міграційної служби в Київській області зняти з реєстрації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: вул.. Лісова, 13 в с. Слобода Кагарлицького району Київської області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.І. Шевченко