У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Луганської області від 13 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу, посилаючись на те, що вона 04 березня 2008 року дала в борг ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 7 000,00 доларів США строком на два місяці. 26 жовтня 2009 року та 12 листопада 2009 року відповідач частково повернув борг по 1 000,00 доларів США, тобто 2 000,00 доларів США. У період з 02 серпня 2009 року по 17 жовтня 2011 року відповідач перебував у розшуку, тому вона не могла звернутися до суду з відповідним позовом, оскільки їй не було відоме його місце знаходження. У січні 2015 року ОСОБА_7 знову частково сплатив борг у розмірі 900,00 доларів США. Залишок боргу 4 100,00 доларів США відповідач до цього часу не повернув, що за курсом НБУ станом на 17 лютого 2015 року складає 106 804,18 грн, тому позивачка просила стягнути з відповідача вказану суму.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 13 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг в сумі 106 804,18 грн, що еквівалентно 4 100,00 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою пропущено строк позовної давності. При цьому суд першої інстанції вважав, що останній платіж відповідач здійснив 12 листопада 2009 року, тобто позивачка мала право звернутися до суду за захистом свого порушеного права до 12 листопада 2012 року, а тому сплата відповідачем частини боргу у січні 2015 року не перериває строк позовної давності, оскільки здійснена за межами строку позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачкою не пропущено строк позовної давності, оскільки відповідач добровільно поновив свій обов'язок за договором позики, сплативши позивачці 20 січня 2015 року частку боргу в розмірі 900,00 доларів США через сина і сестру після спливу строку позовної давності за попереднім платежем 12 листопада 2011 року.

Однак, з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 березня 2008 року ОСОБА_7 взяв у ОСОБА_6 у борг 7 000,00 доларів США строком на два місяці, що підтверджується розпискою та не заперечується сторонами.

Відповідач 26 жовтня 2009 року, 12 листопада 2009 року і 20 січня 2015 року повернув частину боргу на загальну суму 2 900,00 доларів США. При цьому відповідач не заперечував, що борг повертав через свої близьких родичів: сина - ОСОБА_9 в сумі 500,00 доларів США та рідну сестру ОСОБА_10 в сумі 2 400,00 доларів США.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідач повернув лише частину боргу в сумі 2 900,00 доларів США, оскільки не надав належних та допустимих доказів того, що виконав свої зобов'язання за договором позики від 04 березня 2008 року в повному обсязі.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Судом встановлено, що договір позики від 04 березня 2008 року надався строком на два місяці, тобто до 04 травня 2008 року. Перебіг строку позовної давності в даному випадку розпочинається з 05 травня 2008 року, а закінчується 05 травня 2011 року.

Відповідно до частин 1, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг строку позовної давності починається заново.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, строк позовної давності переривався двічі, оскільки відповідач частково погашав борг, спочатку 26 жовтня 2009 року, а потім 12 листопада 2009 року, і кожного разу строк позовної давності починався заново. Тобто в даному випадку строк позовної давності сплив 12 листопада 2012 року.

Отже, з урахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанції належним чином з'ясувавши фактичні обставини по справі та надавши їм правильну оцінку, дійшов до правильного висновку, що позивач, звернувшись до суду з позовом за захистом свого порушеного права лише у лютому 2015 року, пропустила строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, оскільки не довела суду належними доказами те, що вона в період з 12 листопада 2009 року по 12 листопада 2012 року не мала можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

При цьому судом першої інстанції правильно зазначено, що сплата частини боргу позичальником 20 січня 2015 року не свідчить про те, що перебіг строку позовної давності було знову перервано, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу.

Апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, покладених в основу рішення та доказів, наданих відповідачем та помилково скасував рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 13 серпня 2015 року скасувати.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова