Провадження № 22-ц/779/718/2016
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю апелянта та її представника ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення розміру інфляції і 3% річних неповернутих коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про стягнення розміру інфляції і 3% річних неповернутих коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що надав нотаріально посвідчену довіреність на імя ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на право користування та розпорядження належним йому на праві власності автомобілем Skoda Oktavia Tour 1, 9 TDI, 2006 року випуску, двигун №AGR613319, кузов TMBDG 41 U 86 B 063205, техпаспорт КХС № 937437, державний номерний знак АТ 5010, який відповідач продала, не повернувши кошти від продажу автомобіля позивачу. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.09.2015 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 71 186, 57 гривень та судові витрати в сумі 711, 86 гривень. Оскільки відповідач зобов'язання не виконує, то на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач, з врахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 53 520, 40 грн. та 3% річних з неповернутих коштів у розмірі 9 470, 66 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму індексу інфляції у розмірі 53 520, 40 гривень та три проценти річних у розмірі 9 470, 66 гривень та сплачений судовий збір у розмірі 630, 14 гривень.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт звертає увагу суду на те, що жодних усних домовленостей, які передували видачі довіреності між нею та позивачем не було. Вона діяла як представник, а не повірений, та жодних коштів від ОСОБА_7 не отримувала. За таких обставин, жодних грошових зобовязань у неї перед позивачем не виникало. Не погоджується з висновками суду щодо переривання перебігу позовної давності.

Просила ухвалити рішення, яким рішення Івано-Франківського міського суду від 19 лютого 2016 року скасувати, у позові відмовити в повному обсязі.

Вислухавши апелянта та її представника, представника позивача, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_4 на праві власності належав автомобіль Skoda Octavia Tour 1,9 TDI, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

04.04.2011 року позивач надав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_8 та ОСОБА_7 розпоряджатися на свій розсуд на умовах та за ціною (продати, здати в оренду, обміняти, надати в користування, позичку, передати в заставу) експлуатувати належний йому транспортний засіб Skoda Octavia Tour 1,9 TDI, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер АТ 5010АС (а.с.12).

Згідно листа Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області №199 від 30.04.2014 року, зазначений автомобіль 10.05.2011 року був знятий з обліку на підставі заяви ОСОБА_7, а 11.05.2011 року автомобіль було зареєстровано за ним на підставі довідки-рахунку серії КІМ №564173, виданої 10.05.2011 року ТзОВ «Янголз» (а.с.11).

10.05.2011 року ОСОБА_8, яка діяла від імені позивача по дорученню від 04.04.2011 року, та ОСОБА_7 уклали договір на оформлення довідки-рахунку через магазин Івано-Франківської філії ТОВ «Янголз», відповідно до якого ОСОБА_8 продала останньому автомобіль Skoda Octavia Tour 1,9 TDI, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер АТ 5010АС за ціною 71 186,57 грн. (а.с.77).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.12.2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 про стягнення коштів задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 117 378, 70 гривень та судові витрати в розмірі 1173, 78 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. (а.с.7-10).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.09.2015 року рішення Івано-Франківського міського суду від 10.12.2014 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково, вирішено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 71 186, 57 гривень та судові витрати в сумі 711, 86 гривень. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. (а.с.4-6).

На виконання рішення був виданий виконавчий лист, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 20.10.2015 року. (а.с.45).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 1000, 1006, 509, 510, 526 та 599, а також ч. 2 ст. 625 ЦК України, встановивши, що відповідач не у повному обсязі виконала зобовязання перед позивачем, а тому з неї слід стягнути за прострочення виконання зобовязання розмір індексу інфляції та 3% річних.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з вимогами ст. 1003 ЦК у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Законом допускається укладення договору доручення в усній формі.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України).

Згідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Із системного аналізу зазначених норм вбачається, що на підставі договору доручення довіритель, як правило, видає повіреному довіреність і тим самим легалізує повіреного як представника перед третіми особами. Довіреність відтворює повноваження повіреного, визначені умовами договору доручення.

Із матеріалів справи вбачається, що 04.04.2011р. позивач надав довіреність, якою уповноважив, зокрема ОСОБА_5, розпоряджатися на свій розсуд на умовах та за ціною (продати, здати в оренду, обміняти, надати в користування, позичку, передати в заставу) експлуатувати належний йому транспортний засіб. Ці обставини встановлені рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, тому, в силу ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Отже, повноваження повіреного за договором доручення щодо юридичних дій з укладення цивільно-правових угод, предметом яких був автомобіль, чітко визначалися наданою довіреністю. У цій довіреності і були відтворені погоджені сторонами істотні умови договору доручення.Відповідач скористалася наданим їй правом щодо відчуження автомобіля, продавши його за ціною, визначеною на власний розсуд, що встановлено рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2015 року.

Слід зазначити, що дії повіреного щодо третіх осіб, здійснені в межах повноважень, визначених договором, створюють або припиняють права та обов'язки безпосередньо для довірителя. Сам повірений, як представник, ніяких прав та обов'язків із угод, здійснених третьою особою, не набуває.

Таким чином, доводи апелянта про те, що між позивачем та нею не було укладено договору доручення, а автомобіль її сину продавав сам ОСОБА_4 не заслуговують на увагу.

Законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Отже, у відповідача перед позивачем з моменту продажу автомобіля виникло зобовязання щодо передачі довірителеві коштів, отриманих на виконання доручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Оскільки позивач кошти, отримані від продажу автомобіля, відповідачу не передала, то для неї настають наслідки, повязані із простроченням виконання грошового зобовязання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 29.12.2015 року в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним зобовязанням відповідачем було внесено суму у розмірі 5 000 гривень на рахунок позивача, що підтверджується випискою по особовому рахунку. (а.с.43).

Враховуючи, що зобовязання відповідача перед позивачем в повному обсязі не виконане, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути три проценти річних за прострочення виконання зобовязання в межах заявлених позовних вимог за період з 12.05.2011 року по 30.11.2015 року у розмірі 9 470 гривень 66 копійок та суму індексу інфляції за період з червня 2011 року по січень 2016 року у розмірі 53 520 гривень 40 копійок.

З огляду на встановлені обставини справи, оцінивши усі докази в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі положень ч. 1 ст. 631, ч. 1 ст. 612, 251, 253 та 530 ЦК України дійшов правильного висновку про те, що зобовязання відповідача по поверненню коштів від продажу автомобіля позивачу виникло безпосередньо після продажу автомобіля, а не після набрання рішенням суду від 14.09.2015р. законної сили, оскільки природа цього зобовязання повязана із договором доручення, укладеним між сторонами щодо розпорядження автомобілем, а не рішенням суду. Отже доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Враховуючи встановлені обставини справи, з огляду на положення ч. 2 ст. 264 ЦК України, суд першої інстанції вірно не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, вважаючи його перерваним.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, надана належна оцінка доказам у справі, суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Тому колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_9

ОСОБА_10