Справа № 462/8258/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, з якою проживає дитина,

встановив:

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.07.2014 року і від спільного подружнього життя мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_3 30.11.2015 року звернулася з позовом в суд, в якому просить стягувати з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі 1/2 частки від його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її утримання в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що шлюб між нею і відповідачем не розірвано, однак він покинув сім'ю, коштів на утримання доньки не надає, витрати на забезпечення доньки вона несе самостійно, отримує державну допомогу при народженні дитини, інших доходів не має, тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом.

В судове засідання позивач не з'явилася, хоча про час, день і місце розгляду справи була повідомлена належно, подавши заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності і що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с. 20). Суд визнавав явку позивача обов'язковою для дачі особистих пояснень, проте вона в судове засідання не з'явилася, повторно подала заяву про розгляд справи за її відсутності. За таких обставин, враховуючи положення ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності позивача.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, зазначивши, що ОСОБА_1 не заперечує сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, а щодо стягнення аліментів на утримання дружини - заперечує. При цьому зазначили, що відповідач в квітні 2014 року втратив роботу, після чого кілька разів змінював місце праці, не мав стабільного заробітку, відносини в сім'ї погіршились, він з ініціативи позивача залишив сім'ю і пішов проживати до своїх батьків у квартиру на АДРЕСА_1. Оскільки в цій двохкімнатній квартирі мешкають його батьки, бабця і брат з дружиною, відповідач змушений з 10.03.2016 року винаймати житло, за що сплачує 2500 грн. на місяць. В серпні 2015 року ОСОБА_1 офіційно працевлаштувався, працює в ПАТ «Укртелеком». Протягом довгого часу він не може дійти згоди з позивачем щодо способу виконання свого обов'язку з утримання дитини, так як він надає утримання в основному в натуральній формі, зокрема, купує ліки, одяг, підгузки, оплачує лікування, масажі тощо, тоді як ОСОБА_3 наполягає виключно на грошовій формі допомоги. Відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, оскільки це відповідатиме його матеріальному стану і з огляду на те, що утримувати дітей зобов'язані обоє батьків. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина, то вважають таку безпідставною, зазначаючи, що сімейні відносини між сторонами припинені саме з ініціативи ОСОБА_3, крім цього вона працездатна, до виходу в декретну відпустку мала постійне місце праці і постійний заробіток, на даний час її повністю утримує батько, до якого вона переїхала проживати в АДРЕСА_2

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.07.2014 року, в якому мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, котра проживає разом з матір'ю (а.с. 6-8), а батько проживає окремо від сім'ї.

Також встановлено, що позивач не працює, перебуває в декретній відпустці, отримує державну допомогу при народженні дитини і до досягнення дитиною трьох річного віку, інших доходів не має, а відповідач ОСОБА_1 з 15.08.2015 року є працездатним, інвалідом не визнаний, утриманців, крім спільної з позивачкою дитини, не має, працює головним спеціалістом в ПАТ «Укртелеком» і за період з серпня 2015 по січень 2016 року отримав 33612,87 грн. доходу, що стверджується довідкою №185 від 02.03.2016 року (а.с.37).

Згідно договору оренди житлового приміщення від 10.03.2016 року (а.с. 38), відповідач орендує квартиру на АДРЕСА_3, за що сплачує 2500 грн. на місяць. Як видно з пояснень ОСОБА_1 і що не спростовано позивачем, він вимушений орендувати житло, оскільки за місцем реєстрації на АДРЕСА_1 квартира двохкімнатна, в якій мешкають його батьки, бабця і брат з дружиною, тому належних умов ще і для його проживання в цьому житлі фактично немає.

Як встановлено, між сторонами існують суперечки з приводу утримання та матеріального забезпечення їхньої дитини та дружини відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами ч.ч. 1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.183 СК України, частказаробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, однак за умови, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.184 СК України).

Згідно зі ст.ст. 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов'язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини.

Як достовірно встановлено судом, відповідач працевлаштований та отримує стабільних дохід, а тому, за наведених обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів на дитину в частці від доходу.

Частиною 2 ст.182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених ст.184 СК України (коли розмір аліментів визначається у твердій грошовій сумі).

У відповідності до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що прожитковий мінімум з 01.09.2015 року на одну дитину віком до 6 років становить 1167 грн. Такий же розмір прожиткового мінімуму встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» з 01.01.2016 року по 30.04.2016 року.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Відповідно до ч.4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину в Україні в листопаді, грудні 2015 року, з січня 2016 року для дитини віком до 6 років складає 350,10 грн.

Виходячи з наведеного, керуючись принципом розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до її повноліття, оскільки такий розмір аліментів, на переконання суду, є об'єктивнимз огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та обов'язку обох батьків її утримувати, відповідатиме реальним потребам дитини, а також матеріальному становищу сторін у справі.

Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом 30.11.2015 року (а.с.1).

Щодо стягнення із відповідача аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина, то позов в цій частині підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

За положеннями ч.ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання має дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Тобто чинне законодавство надає дружині, з якою проживає дитина, право на її утримання від чоловіка.

Можливість ОСОБА_1 надавати дружині матеріальну допомогу підтверджено матеріалами справи. Отримання позивачем виплат по державній допомозі при народженні дитини і до досягненні дитиною трьохрічного віку не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення аліментів на утримання дружини, а твердження відповідача, що таких виплат повинно вистачати для матеріального забезпечення матері, не грунтується на законі.

Доводи відповідача про те, що він не зобов'язаний надавати допомогу на утримання дружини, так як вона працездатна, до виходу в декретну відпустку мала постійне місце праці і постійний заробіток, не приймаються судом до уваги з огляду на те, що згідно наведених положень СК України право на утримання має дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює.

Суду не представлено належних доказів на підтвердження покликань відповідача на те, що ОСОБА_6 повністю забезпечує матеріально її батько, крім цього аліменти на утримання дружини сплачуються незалежно від її матеріального становища.

Отже, відповідач спроможний і зобов'язаний надавати матеріальну допомогу позивачу - дружині, з якою проживає дитина.

Проте, визначений позивачем розмір аліментів на її утримання є безпідставним і невиправданим, оскільки суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини та враховуючи те, що загальний розмір стягнутих аліментів за загальним правилом не може перевищувати 50% від доходів відповідача.

З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе стягнути із ОСОБА_1 на утримання позивача ОСОБА_3 1/7 частку від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 30.11.2015 року до досягнення донькою ОСОБА_4 трирічного віку.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, а тому із ОСОБА_1 слід стягнути 487,20 грн. судового збору в дохід держави, від сплати якого при подачі позовної заяви позивач була звільнена.

У відповідності до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за одинмісяць.

Керуючись ст.ст. 84, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 367 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягувати із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, працюючого головним спеціалістом в Публічному акціонерному товаристві «Укртелеком», зареєстрованого на АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30.11.2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дружини, з якою проживає дитина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/7 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 30.11.2015 року до досягнення цією дитиною трирічного віку.

В решті позову - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 487,20 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.