СВАЛЯВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 306/513/16-ц
Провадження№ 2/306/322/16
У Х В А Л А

18.04.16 року м. Свалява

Свалявський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючої - судді Василиха Ж.В.,

з участю секретаря Глеба О.М,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника ПАТ АК "Укргазбанк" - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАТ акціонерного банку «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 43/08МК-01 від 27.05.2008 року, а саме на нерухоме майно готельний комплекс, який знаходиться в с. Поляна, вул. Сонячна, № 59 Свалявського району та земельну ділянку несільськогосподарського призначення розміром 0,2291 га, на якій знаходиться зазначений готельний комлекс.

До початку судового засідання представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав заяву про зупинення провадження у справі до вирішення цивільної справи за позовом ПАТ «Укргазбанк» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Укргазбанк» про визнання кредитного договору недійсним, оскільки до вирішення питання законності та дійсності кредитного договору виконання якого забезпечує іпотека не може ставитися питання про звернення стягнення на цей предмет іпотеки. Також між кредитором та позичальником є спір про розмір заборгованості. Дану заяву такий підтримав у судовому засіданні.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення заяви про зупинення провадження у справі, оскільки ці спори не є між собою пов"язані.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов до наступного.

Так, згідно роз'яснень, які містяться в п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визначаючи наявність передбачених ст. 201 ЦПК підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у п. 4 ч. 1 цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Таким чином, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто, між двома справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв'язок. Це виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення (при оцінці юридичних фактів) для іншої справи.

Ці обставини повинні бути такими, що мають значення і унеможливлюють розгляд спору до вирішення справи іншим судом через те, що не можуть бути встановлені судом самостійно у даній справі. Тобто йдеться про те, що суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог.

Як вбачається з позову, ОСОБА_1 передав в іпотеку майно у забезпечення виконання зобов»язання ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором. Отже іпотекодавець є відмінним від позичальника і позов пред»явлено в даному випадку до майнового поручителя.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконане у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Із змісту п. 1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною 2 статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК).

Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Отже, вищевикладені положення норм права та роз»яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ визначають коло обставин, які відповідно до вимог ст.ст. 10, 60, 179 ЦПК України мають бути встановлені при розгляді даної справи, і заперечення відповідача щодо розміру заборгованості за кредитним договором суд може перевірити та дати оцінку доказам сторін за правилами ст. 212 ЦПК України в межах справи про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Між тим, рішення за позовом ОСОБА_4 до банку про визнання недійсним кредитного договору, не може мати преюдиціальне значення для вказаної справи.

Вирішення питання про визнання недійсним кредитного договору і встановлення при цьому обставин, які є підставою для позову ПАТ «Укргазбанк», не впливає на вирішення спору, предметом якого є неналежне виконання умов кредитного договору.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що наявність справи про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним не унеможливлює розгляд справи за позовом до майнового поручителя про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором..

Керуючись ст. 201, 209 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуюча Ж.В.Василиха