Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Губар В.С., Позігуна М.І.,

при секретарі - Халимон Т.Ю.

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 10 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання фізичних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.03.2016 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання фізичних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.

Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним, постановленим при неповному з»ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В скарзі заявник зазначає, що відповідач ОСОБА_3 з малолітніми дітьми має постійне місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1, діти з доброї волі матері, законного їх представника, разом з нею оселились в квартирі своєї бабусі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.03.2008 року ОСОБА_1 з сім»єю на 5 осіб виконавчим комітетом Чернігівської міської ради видано ордер на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20.12.2010 року вказаній вище квартирі надано статус житлової та закріплено за зареєстрованим і проживаючим у ній ОСОБА_1, сім»я з п»яти осіб (він, дружина, три доньки) (а.с. 7).

З копії довідки КП «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради від 21.12.2015 року № 5119, яка видана квартиронаймачу ОСОБА_1 вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1, дружина - ОСОБА_3 та три дочки: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8).

Обставини щодо місця реєстрації відповідачів підтверджуються довідкою адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Чернігівській області (а.с. 20).

В матеріалах справи мається копія акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.12.2015 року, який складено комісією про те, що ОСОБА_3 разом з трьома доньками не проживає з серпня 2014 року за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено наявність підстав визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом в порядку ст. 71 Житлового кодексу України.

З таким висновком місцевого суду погоджується суд апеляційної інстанції.

Ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Ч. 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Ч. 1 ст. 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності члена сім'ї наймача жиле приміщення зберігається за ним протягом шести місяців. Якщо члени сім'ї були відсутні з поважних причин понад цей строк він може бути продовжений судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі визнання таких причин поважними суд може продовжити вказаний строк.

Виходячи з аналізу правових норм член сім'ї наймача (колишній член сім'ї) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, тимчасова відсутність відповідача та неповнолітніх дітей зумовлена рядом причин об'єктивного та суб'єктивного характеру, як повідомив представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду, що відповідачка з дітьми залишила спірну квартиру після розірвання шлюбу, та під час участі позивача в АТО.

Перевіряючи доводи сторін з предмета спору та встановлюючи факт відсутності ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей у спірній квартирі з серпня 2014 року, не спростованими залишились посилання відповідача про проживання дітей у спірній квартирі з 20.07.2015 року по 05.08.2015 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Оскільки в обґрунтування підстав задоволення позову позивач посилається на акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.12.2015 року, який складено комісією про те, що ОСОБА_3 разом з трьома доньками не проживає з серпня 2014 року за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9), разом з тим вказаний акт не містить даних щодо відсутності відповідачів протягом вказаного строку підряд без поважних причин, а саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.

Таким чином, не є обґрунтованими доводи апеляційної скарги, щодо неповного з»ясування обставин справи, що мають значення для справи.

Посилання на порушення судом норм матеріального права в частині посилання на ч. 4 ст. 29 ЦК України та ст.18 ЗУ « Про охорону дитинства» не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

На виконання вимог ст. 10 ЦПК України, судом апеляційної інстанції було роз»яснено представнику позивача права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Інших доказів суду на підтвердження обставин на які позивач посилається в позові не надано, а акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.12.2015 року, оцінено судом першої інстанції відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 212 ЦПК.

Законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду І інстанції перевірено в межах доводів апеляційної скарги і підстав для його скасування не встановлено.

Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: