УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

Ситнік О.М., ТкачукаО.С.,

за участю представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування від 22 лютого 2013 року недійсним.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня

2015 року провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що у даній справі є судові рішення, які набрали законної сили, між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.

Із цими висновками суду погодитись не можна, оскільки такі не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Суди, закриваючи провадження у справі, посилались на рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2014 року, яке в частині позовних вимог про визнання договору дарування від 22 лютого

2013 року залишене без змін рішенням апеляційного суду м. Києва від

08 жовтня 2014 року, та згідно з якими відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 в частині позовних вимог про визнання договору дарування від 22 лютого 2013 року недійсним. Крім того, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, зазначив, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від

14 листопада 2014 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду

м. Києва від 14 січня 2015 року, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним у звʼязку з набранням законної сили рішенням суду, постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

При цьому суди не звернули уваги, щонеможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елемента не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави закривати провадження у справі.

Спірні правовідносини в цій справі є аналогічними правовідносинам у справах, в яких ухвалено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та постановлено ухвалу про закриття провадження у справі, але вони не є тотожними у зв'язку з відсутністю однієї зі складових, необхідних для застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України, а саме: тотожної підстави позову. У цій справі підставою позову є уведення позивача в оману. У справі, в якій ухвалено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, та у справі, в якій постановлено ухвалу про закриття провадження у справі, підставою позову є укладення договору дарування під впливом тяжких життєвих обставин, криза в особистих стосунках з дружиною, тяжке фінансове становище.

Тобто у справах, за наслідками розгляду яких ухвалені судові рішення, на підставу закриття провадження яких посилаються суди попередніх інстанцій, та у справі, яка переглядається, - підстави позову є різними.

У порушення зазначених норм процесуального права суди на наведені обставини уваги не звернули, не надали їм оцінку в сукупності з іншими доказами та помилково закрили провадження у даній справі в частині позовних вимог про поділ майна подружжя.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня

2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко
Судді:І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.С. Ткачук