АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1544/16 Справа № 2-3102/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Прозорова М.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року

29 березня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3) про визнання факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільної сумісної власністю, визнання права власності на частину нерухомого майна,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2015 року в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення по суті позовних вимог (а.с.257-259, т.2).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3В.) про визнання факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільної сумісної власністю, визнання права власності на частину нерухомого майна (а.с.243-255, т.2).

У даній частині рішення ОСОБА_4 не оскаржено.

Як на підстави апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно зясовані обставини, що мають значення для справи (а.с.257-259, т.2).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.07.1976 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, було зареєстровано шлюб, в звязку з чим дружині було присвоєне прізвище «Шафранська» (а.с.89, т.1).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Встановлено, що в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

У відповідності до ст. 44 Кодексу про шлюб та сімю України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Тобто датою припинення шлюбу є не дата винесення судом рішення про розірвання шлюбу, а дата реєстрації розлучення в органі реєстрації актів громадянського стану хоча б одним із подружжя.

Відповідно до розяснень п.15 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним Кодексом України.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано в судовому порядку рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 15.12.1983 року, тобто до набрання 01.01.2004 року чинності Сімейним Кодексом України. І тому датою припинення шлюбу повинна бути не дата винесення судом рішення про розірвання шлюбу, а дата реєстрації розлучення в органі реєстрації актів громадянського стану хоча б одним із подружжя ОСОБА_3 (а.с.16, т.1).

Разом з цим, в судовому засіданні встановлено, що сторони вказане рішення суду в органи реєстрації актів громадянського стану не надавали і на час розгляду справи реєстрації розлучення подружжя ОСОБА_3 в органах реєстрації актів громадянського стану не відбулося, що підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 01.11.2013 року №7, в якому ОСОБА_3В зазначена в якості дружини ОСОБА_2 та не спростовано позивачем ОСОБА_2

В обґрунтування своїх позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю, ОСОБА_2 як у позові так і в судовому засіданні посилався на положення Сімейного Кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Разом з цим, частина правовідносин, що розглядаються у даній справі, регулюються діючим на час їх виникнення Кодексом про шлюб та сімю України.

Згідно зі ст. 60 СК України (чинного з 1 січня 2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, але був чинний на час набуття позивачем частини спірного майна.

Відповідно до положень ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Частиною 2 ст. 28 КпШС України також було визначено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України, який втратив чинність з 21.12.2007 року, розяснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22,25,27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Згідно з розясненнями, що містяться в п.п.23,30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

З матеріалів справи вбачається, що 15.12.1983 року народним судом Ленінського району м. Дніпропетровська у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яке вступило в законну силу 26.12.1983 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.02.1999 року, укладеного з ОСОБА_7, ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59,40 кв.м., житловою площею 33,50 кв.м. Вказаний договір був зареєстрований на товарній Біржі УНІВЕРСАЛ та не потребував нотаріального посвідчення (а.с.9, т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.07.1999 року, укладеного з ОСОБА_8, ОСОБА_2 було придбано квартиру №9а у будинку №1 по вул. Бородинська в м. Дніпропетровську, загальною площею 39,5 кв.м., житловою площею 33,0 кв.м. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу (а.с.11, т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 30.10.1998 року, укладеного з ОСОБА_9, ОСОБА_2 купив житловий будинок №8а по вул. Рози Люксембург у м. Дніпропетровську. Даний договір був зареєстрований на Біржі нерухомості Центральна (а.с.12, т.1).

Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 31.07.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 набув у власність 17/100 частин домоволодіння, розташованого по вул. Динамо, 59 у м. Дніпропетровську (а.с.14,15, т.1).

ОСОБА_10 позивачем було придбано автомобіль марки Honda Accord, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Тобто на час виникнення спірних правовідносин КпШС України презюмується право спільної сумісної власності на майно, нажите подружжям за час шлюбу. Виходячи з цього, надбане за час шлюбу майно вважається спільною сумісною власністю подружжя і тому саме позивач має довести, що спірне майно було придбане ним у шлюбі за кошти, які належали йому особисто.

У матеріалах справи відсутні належні докази того, що кошти, за які придбано вказане спірне майно, є особистими коштами ОСОБА_2

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.04.2004 року, укладеного з ОСОБА_11, ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 45,9 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м. (а.с.7, т.1).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №187538, виданого 08.06.2005 року Дніпропетровською міською радою, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки по вул. Рози Люксембург, буд.8а у м. Дніпропетровську, площею 0,0350 га. (а.с.13, т.1).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.02.2007 року покупцями є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.246, т.1).

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю.

Позивачем не надано суду належних доказів про те, що кошти, за які придбано вказане спірне майно, є його особистими коштами.

Посилання ОСОБА_2 на те, що йому приходилося брати у борг грошові кошти для придбання нерухомості, укладаючи розписки, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки зазначені розписки були надані позивачем суду в кінці судового розгляду справи , про них як про доказ своїх заперечень він суд не повідомляв перед початком судового розгляду, Крім того, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження доводів, вказаних в цих розписках, зокрема наявності на час зазначеної дати складання розписки 20.02.1999 року у власності ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зазначених у розписці грошових коштів (а.с.217-219, т.2).

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 пояснила, що відповідачка приїжджала з США, привозила кошти для придбання спірного майна, а також передавала кошти з сином.

Дані обставини підтверджуються митними деклараціями (а.с.26,27,28, т.3).

В судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що з 1976 по 2008 рік вона жила з ОСОБА_2 однією сімєю. В 1983 році вона подала до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська заяву на розірвання шлюбу, оскільки ОСОБА_2, який працював на рефрижераторі, запевнив її зробити це для того, щоб уникнути можливої конфіскації їх майна. Оскільки це було фіктивне розлучення, ніхто з них рішення суду про розірвання шлюбу до цього часу до органів РАГС не подавав, свідоцтво про розірвання шлюбу вони не отримали, жили однією сімєю в шлюбі, разом їздили відпочивати. Все вказане позивачем у позові майно було придбано ними сумісно за спільні кошти під час перебування у шлюбі. В вересні 2000 року подзвонила сестра ОСОБА_2 з США та повідомила, що його батько дуже погано почуває. У звязку з цим ОСОБА_2 дав їй дозвіл на оформлення документів на виїзд за кордон і 01.11.2000 року вона виїхала до м. Кахос в США для здійснення догляду за батьком ОСОБА_2, де працювала. 30.09.2007 року ОСОБА_12 помер (а.с.161, т.1). Увесь цей період між нею та ОСОБА_2 були сімейні стосунки, загальний бюджет. ОСОБА_8 в 2000, 2002, 2004, 2006 роках, на 3-6 міс., приїжджала з США, жила з ОСОБА_2 на пр. Карла Маркса, 100/1. В 2002 році ОСОБА_2 зустрічав її в м. Києві з США. В 2005 році вони зустрічались в Італії на свадьбі родичів. Коли вона приїхала в 2008 році їй сказали, що у ОСОБА_2 є інша жінка, після чого між ними склалися неприязні відносини.

ОСОБА_10 ОСОБА_3 пояснила, що квартира АДРЕСА_3 ними була разом куплена, на що вона давала письмову згоду, квартири АДРЕСА_4 та №9 в будинку №41 по вул. Бородинській, будинок №8а по вул. Р.Люксембург, земельну ділянку ОСОБА_2 купив на їх спільні гроші, вона йому давала довіреності; домоволодіння №59 по вул. Динамо він купляв по довіреності, яку вона йому залишала, автомобіль Хонда придбаний їх сином ОСОБА_13 та ОСОБА_2 в 2001 році. На покупку квартир витрачалися їх спільні гроші, в тому числі ті, які вона заробляла до відїзду, будучи власником парикмахерського салону Волшебниця в м. Дніпропетровську, а також за гроші, які вона заробила в Америці та привозила і давала ОСОБА_2, їх гроші вони зберігали в банку, у ОСОБА_2 була довіреність він її імені. При придбанні будинку по вул. Р. Люксембург вона була присутня. Все інше майно покупалося ОСОБА_2, коли вона була в США, на підставі довіреностей, які вона йому давала.

Свідок ОСОБА_6 (син сторін по справі) пояснив, що його батьки жили однією сімєю до 2008 року і що мати ОСОБА_3 приймала участь у всіх придбаннях вказаного спірного нерухомого майна. В 2008 році його мати узнала, що у батька є інша молода жінка і подала на розділ майна.

Дані обставини підтвердили свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19

На підтвердження свідчень в судовому засіданні ОСОБА_3 суду була надана заява рідної сестри ОСОБА_2 ОСОБА_20 від 06.12.2012 року, завірена державним нотаріусом Штату ОСОБА_21 ОСОБА_22 Люп та на якій міститься Апостиль від 10.12.2012 року, засвідчений в ОСОБА_21 ОСОБА_22 особливим заступником Секретаря Штату, Штат Нью-Йорк. У вказаній заяві ОСОБА_23 зазначила, що вона свідчить про те, що після 1985 року переїхала у м. Кінгісепп США, звідки підтримувала регулярні відносини з сімєю брата та родичами. ОСОБА_8 достовірно знає та підтверджує, що з часу укладення шлюбу між її братом ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в 1976 році і до 2008 року вони проживали сумісно, мали загальний бюджет і протягом цього часу їх фактичні шлюбні відносини не переривалися. В 1996 році за запрошенням батька ОСОБА_12 вони отримали дозвіл на виїзд до США, проте продовжували разом жити в м. Дніпропетровську за адресою АДРЕСА_5, куди вони з батьком систематично телефонували. В 2000 році в звязку з хворобою батька зявилася критична необхідність їх приїзду до Америки, куди виїхала лише ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_2 з причини хвороби виїхати не зміг. ОСОБА_3 допомагала доглядати за батьком, коли вона поверталася до України, вони продовжували жити з ОСОБА_2 В 2005 році вони прилітали до Італії на свадьбу доньки ОСОБА_20 (а.с.154-160, т.1).

Відповідно до листа Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 27.03.2013 року №1201/2978 за обліками ГУДМС України в Дніпропетровській області значиться громадянка ОСОБА_3, яка дійсно у 2000 році отримала дозвіл на виїзд на постійне місце проживання до США.

Як зазначено у даному листі, у виїзній справі ОСОБА_3 вказано на те, що згідно переліку документів наявна копія свідоцтва про одруження з ОСОБА_2, а також його нотаріальна згода щодо виїзду до США ОСОБА_3 Цією заявою позивач повідомив що йому відомо про клопотання його дружини ОСОБА_3 з питання виїзду з України на постійне місце проживання за кордон, до США (а.с.179,242, т.1).

Як вбачається з наданих суду Бабушкінським районним відділом у м. Дніпропетровську Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області копій заяв ОСОБА_2 на видачу паспорта: АН №414789 від 14.10.2005, АМ №600871 від 21.03.2002 року у рядку цих заяв, датованих 14.10.2005 року та 21.03.2002 року, під назвою: сімейний стан, якщо одружений, вказати прізвище, імя, по батькові дружини, чоловіка зазначено одружений ОСОБА_3, а у рядку яким органом ЗАГСу і коли зареєстрований шлюб зазначено: Красногвардійським ЗАГС м. Дніпропетровська 06.06.1976 (а.с.238-241, т.1).

Тобто при заповненні вказаних заяв в 2002 та 2005 роках позивачем у вказаних документах ОСОБА_3 вказувалася як дружина.

Відповідно до листа приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу від 07.11.2013 року №176/01-16, даним нотаріусом був посвідчений 15.04.2004 року договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за №1964.

Для укладання вищевказаного договору нею було засвідчено підпис ОСОБА_3 на заяві про надання згоди чоловіку ОСОБА_2 на придбання квартири №81, що розташована в м. Дніпропетровську, вулиця Громова, будинок №7 (а.с.28, т.2).

На підтвердження зазначеного суду надана завірена копія нотаріально посвідченої приватним нотаріусом за реєстровим №1963 вказаної заяви ОСОБА_3, в якій зазначено, що при її посвідчені нотаріусом оглянуто свідоцтво про реєстрацію шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_24 серії І-КИ №024384, видане Красногвардійським ЗАГС м. Дніпропетровська.

Відповідно до листа Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 16.11.2013 року №5583, 18.02.2005 року державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори посвідчено нотаріальну дію засвідчення справжності підпису на заяві від гр. ОСОБА_2, про надання згоди своїй дружині ОСОБА_3 на придбання квартири №12, що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул. Гончара Олеся, будинок 21, за ціну та на умовах за її розсудом, про що є відповідний запис в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_25 від 18.02.2005 року за р. №2-1028 (а.с.123, т.2).

Як вбачається з листа приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу від 21.11.2013 року №671/01-16, письмова нотаріальна згода ОСОБА_3 (в особі представника за довіреністю ОСОБА_6) своєму чоловікові ОСОБА_2 на придбання земельної ділянки №38 по вул. Агрономічна, с. Дослідне, Новоолександрівської сільради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (для будівництва та обслуговування житлового будинку), надавалася 15.02.2007 року і засвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_26 за №669 (а.с.39, т.2).

Доказів того, що вказані довіреності були визнанні в установленому законом порядку недійсними, або будь-яка особа була визнана винною у їх використанні шахрайським шляхом суду не надано.

За таких обставин, в силу діючого законодавства, а саме ст. 28 КпСШ, ст. 57 СК України,, з урахуванням того, що придбання майна в період шлюбу і реєстрація цього майна лише на одного з подружжя, не позбавляє права власності на це майно іншого з подружжя, оскільки діє презумпція спільності майна подружжя, набутого під час шлюбу, а також у звязку з тим, що у справі немає безспірних, взаємоповязаних доказів, що під час шлюбу все зазначене у позові майно придбане за особисті кошти ОСОБА_2 і що позивач не надав доказів своєї матеріальної можливості особисто придбати вказане майно, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що після 15.12.1983 року він пішов від ОСОБА_3 мешкаючи у батьків до 1997 року, а потім з ОСОБА_4, з якою придбали спірне мано безпідставні і спростовуються поясненнями свідків.

Твердження ОСОБА_2 про те, що 14.09.2008 року за його заявою за фактом шахрайства відносно ОСОБА_6 та його дружини було порушено кримінальну справу, в якій він підозрюється в заволодінні його майном шахрайським шляхом саме через використання довіреностей, які були виписані від його імені, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки позивачем не надано належних доказів того, що будь-яка особа була визнана винною у використанні довіреностей шахрайським шляхом.

Інші доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні під час розгляду справи.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справ.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: