Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний центр вітроенергетики» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошових коштів за прострочення грошового зобов'язання, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати за період із 01 липня 2012 року до 31 березня 2014 року у сумі 96 880 грн 93 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 101 939 грн 16 коп.; 18 251 грн 36 коп. - за прострочення грошового зобов'язання; 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що із 01 жовтня 2009 року вона працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний центр вітроенергетики» (далі - ТОВ «НТЦВ») на посаді фінансового директора, із визначенням щомісячної заробітної плати у розмірі 5 тис. грн. За час роботи жодних зауважень стосовно покладених на неї обов'язків та стягнень не було, трудові обов'язки виконувала сумлінно, своєчасно та в повному обсязі. Зазначила, що у період із липня 2012 року до березня 2014 року відповідач неналежним чином виплачував їй заробітну плату, у зв'язку із чим вона неодноразово із цього питання зверталася до керівництва товариства, на що отримувала відповіді про необхідність зачекати. У лютому 2014 року її повідомили, що вона не отримає заборгованості із заробітної плати, а тому 14 березня 2014 року вона була вимушена написати заяву про звільнення за власним бажанням із 31 березня 2014 року, проте у день звільнення з нею не проведено повного розрахунку та не надано наказу про звільнення, чим порушено її трудові права.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що виплата заробітної плати у ТОВ «НТЦВ» відбувалася шляхом зняття з розрахункового рахунку товариства поворотної фінансової допомоги та видавалася особисто кожному працівнику під підпис, а позивач як фінансовий директор товариства мала доступ до грошей згідно з видатковими касовими ордерами і виплачувала заробітну плату працівникам.

Так, судом установлено, що відповідно до видаткових касових ордерів, на підставі яких в касі банку видавали готівку, ОСОБА_4 у період із 20 серпня 2012 року до 20 серпня 2013 року отримала готівку на суму 344 655 грн 42 коп., а згідно з відомостями із виплати заробітної плати працівникам, у тому числі і собі, видала із них тільки 64 612 грн 93 коп., таким чином, різниця складає 280 043 грн 12 коп., які, як зазначив суд, не були повернуті на розрахунковий рахунок відповідача, проте ці обставини з'ясовуються у межах кримінального провадження.

Крім того, установлено, що за період із 01 липня 2012 року до 31 березня 2014 року ОСОБА_4 нараховано заробітну плату у розмірі 81 480 грн 57 коп., із яких утримано податків на суму 14 715 грн 40 коп. та виплачено через касу - 54 260 грн 84 коп., таким чином заборгованість станом на 31 березня 2014 року становить 12 504 грн 33 коп.

Разом із тим установлено, що відповідно до виписки банківської установи від 10 вересня 2014 року № 594 на розрахунковий рахунок ОСОБА_4 перераховано кошти в розмірі 12 513 грн 89 коп. із заробітної плати за серпень, вересень, жовтень, листопада, грудень 2013 року та січень, лютий, березень 2014 року.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність станом на час розгляду справи у суді заборгованості відповідача перед позивачем із заробітної плати та у зв'язку із цим - відмову в задоволенні позову.

Проте повністю погодитися із вказаними висновками судів неможливо виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена ст. 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

Отже, установлена ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із вказаного питання у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про те, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства, тому колегія суддів вважає, що судові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 18 251 грн 36 коп. за прострочення грошового зобов'язання є правильними та законними.

Щодо висновку судів про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку необхідно зазначити наступне.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Установивши у справі, що розглядається, факт затримки остаточного розрахунку із позивачем у період із березня до вересня 2014 року, суди помилково не застосували до спірних правовідносин положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Крім того, на порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України суд не звернув достатньої уваги на предмет і підстави указаного позову, зокрема, що стосується посилання позивача на ст. 34 Закону України «Про оплату праці», не зазначив обставин і фактів на спростування цих доводів, чим допустив порушення норм процесуального права, у зв'язку із чим неможливо встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Хоча прохальна частина позовної заяви і не містить клопотання про стягнення вищевказаних витрат згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», проте на порушення положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не роз'яснив позивачу його прав та обов'язків, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема, що стосується уточнення позовної заяви щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці».

Так, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у вищевказаній постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсується присуджена за рішенням суду сума заробітної плати за роботу у вихідні дні, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення.

Таким чином усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суд у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають до них застосуванню; у достатньому обсязі не перевірив доводів позивача на обґрунтування своїх позовних вимог; не звернув достатньої уваги на предмет і підстави пред'явленого позову, чим порушив норми процесуального права, у зв'язку із чим неможливо встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - скасуванню з направленням справи у цій частині позовних вимог на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Разом із тим слід зазначити, що оскільки від вирішення вищевказаних основних позовних вимог залежить вирішення похідної позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, завданої порушенням трудових прав позивача, то колегія суддів вважає за необхідне також скасувати судові рішення у вказаній частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині позовних вимог передати на новий розгляду до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак