Номер справи 623/4043/15-ц
Номер провадження 2/623/56/2016
РІШЕННЯ

іменем України

28 березня 2016 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бутенка В.М.

при секретарі судового засідання Костенко В.В.

судового розпорядника ОСОБА_1

за участю: представника позивача прокурора Дудник В.В., Козир М.В.

представників відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі справу за позовом в.о. Ізюмського міжрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави до Головного управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області, ОСОБА_2, третя особа - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держземагенства у Харківській області, визнання недійсними договорів оренди землі та повернення земельних ділянок, -

в с т а н о в и в:

31 серпня 2015 року в.о. Ізюмського міжрайонного прокурора Харківської області (далі прокурор) звернувся до суду з указаним вище позовом в інтересах держави, посилаючись на те, що вивченням інформацій, наданих управлінням Держземагентства в Ізюмському районі від 13.08.2015 №4347, від 19.08.2015 №4436 та від 21.08.2015 №4484 встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Харківській області від 30.10.2014 року №2896-СГ ОСОБА_2 надано в оренду для ведення фермерського господарства земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення (ріллю), площею 49,0315 га із кадастровим номером :02:000:0143, що розташована за межами населених пунктів на території Комарівської сільської ради Ізюмського району.

У подальшому 13.11.2014 року між відповідачами укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, який 19.11.2014 року зареєстровано Реєстраційною службою Ізюмського міжрайонного управління юстиції.

Крім цього, наказом Головного управління Держземагентства у Харківській області від 30.10.2014 року №2897-СГ ОСОБА_2 надано в оренду для ведення фермерського господарства земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення (ріллю), загальною площею 269,4327 га, а саме:

- земельну ділянку площею 32,1138 га із кадастровим номером :02:000:0488;

- земельну ділянку площею 95,5780 га із кадастровим номером :02:000:0480;

- земельну ділянку площею 43,2034 га із кадастровим номером :02:000:0481;

- земельну ділянку площею 98,5375 га із кадастровим номером :02:000:0479.

Зазначені земельні ділянки розташовані за межами населених пунктів Червонооскільської сільської ради Ізюмського району.

У подальшому 13.11.2014 року між відповідачами укладено договір оренди цих земельних ділянок, який 19.11.2014 року зареєстровано Реєстраційною службою Ізюмського міжрайонного управління юстиції.

Позовні вимоги прокурор мотивує тим, що земельні ділянки, які надані ОСОБА_2 в оренду на підставі наказів Головного управління Держземагентства у Харківській області від 30.10.2014 року №2896-СГ та №2897-СГ розташовані на території різних сільських рад, знаходяться на різних полях і не межують одна з одною, тобто не являються єдиним масивом, що підтверджується інформацією Управління Держземагентства в Ізюмському районі від 19.08.2015 №4436 та актами встановлення та погодження меж вказаних земельних ділянок, які є додатками до вищезазначених договорів оренди землі.

Вважає, що оскаржувані накази Головного управління Держземагентства у Харківській області від 30.10.2014 року №2896-СГ та №2897-СГ суперечать вимогам земельного законодавства щодо порядку набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства, оскільки прийнятий без врахування вимог ч.ч.1,7 ст. 7 ОСОБА_5 України «Про фермерське господарство», тому підлягають визнанню незаконними та скасуванню, а укладені на підставі них договори оренди землі недійсними.

Разом з тим, згідно з інформацією Управління Держземагентства в Ізюмському районі від 21.08.2015 №4484 технічна документація з нормативної грошової оцінки спірних земельних ділянок не надходила, у звязку з чим відповідні відомості у Державному земельному кадастрі відсутні.

Договір оренди земельної ділянки, в якому розмір орендної плати визначено за відсутності нормативної грошової оцінки, підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Таким чином, не дотримання органами державної влади встановленого законом порядку передачі в оренду відповідачу ОСОБА_2 земельних ділянок державної власності безпосередньо зачіпає інтереси держави, а відтак є підставою для втручання в ситуацію органів прокуратури.

Посилаючись на вказані обставини, прокурор просив суд:

1. Визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держземагентства у Харківській області від 30.10.2014 №2896-СГ та №2897-СГ про надання ОСОБА_2 в оренду для ведення фермерського господарства земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення (ріллі), які розташовані за межами населених пунктів на території Комарівської та Червонооскільської сільської ради.

Визнати недійсними:

1) договір оренди землі від 13.11.2014 року, укладений між ОСОБА_6 управлінням Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки, площею 49,0315 га із кадастровим номером :02:000:0143, що розташована за межами населених пунктів на території Комарівської сільської ради;

2) договір оренди землі від 13.11.2014 року, укладений між ОСОБА_6 управлінням Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_2 щодо земельних ділянок, загальною площею 269,4327 га, а саме:

- земельну ділянку площею 32,1138 га із кадастровим номером :02:000:0488;

- земельну ділянку площею 95,5780 га із кадастровим номером :02:000:0480;

- земельну ділянку площею 43,2034 га із кадастровим номером :02:000:0481;

- земельну ділянку площею 98,5375 га із кадастровим номером :02:000:0479.

3. Зобовязати ОСОБА_2 повернути державі вищезазначені земельні ділянки.

4. Судові витрати покласти на відповідачів.

(т.1 а.с. 2-9)

Прокурори, що забезпечували участь у справі в судовому засіданні ОСОБА_7 і ОСОБА_8, підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, у судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяви про розгляд справи без участі представника 3 особи (т.1 а.с. 253, т.2 а.с. 27, 39).

Відповідач ОСОБА_6 управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області позовні вимоги не визнав, представник відповідача ОСОБА_9 надав суду заперечення на позов, просить суд у задоволенні позову прокурора відмовити в повному обсязі, розгляд справи проводити без участі представника відповідача з урахуванням заперечення на позов.

В обґрунтуванні заперечень на позов відповідач ОСОБА_6 управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області в особі представника зазначив, що дійсно наказами Головного управління Держземагентства у Харківській області від 30.10.2014 №2896-СГ та №2897-СГ було надано в оренду ОСОБА_2 земельних ділянок, розташованих на території Комарівської та Червонооскільської сільських рад. Водночас слід зауважити, що вказані накази Головного управління є актами індивідуальної дії стосовно конкретної особи та вичерпують свою дію у звязку із їх виконанням.

Оскільки громадянин ОСОБА_2 скористався своїм правом на отримання в оренду вказаних земельних ділянок відповідно до вищевказаних наказів, із ним укладені відповідні договори оренди землі стосовно цих земельних ділянок та право зареєстровано відповідно до вимог ст.ст.125,126 Земельного кодексу України у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вважає оскаржувані накази Головного управління реалізованими, тому вимоги стосовно визнання їх незаконними та скасування - безпідставними.

Зауважив, що кожним окремим наказом Головного управління, про які йдеться в позовній заяві, ОСОБА_2 передавалися земельні ділянки, які розташовані на території однієї сільської ради.

Для прикладу, наказом Головного управління №2896-СГ від 30.10.2014 року ОСОБА_2 надано одну земельну ділянку на території Комарівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, тобто в межах однієї сільської ради.

Іншим оскаржуваним наказом Головного управління №2897-СГ від 30.10.2014 року ОСОБА_2 надано 4 земельні ділянки на території Червонооскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, тобто в межах однієї сільської ради.

ОСОБА_5 України «Про фермерське господарство» та Земельним кодексом України не заборонено надавати в оренду для ведення фермерського господарства різніземельні ділянки,кожна з яких є окремим індивідуально визначеним обєктом.

Крім цього, у статті 7 ОСОБА_5 України «Про фермерське господарство» взагалі не міститься вимог стосовно необхідності земельних ділянок межувати одна з одного, тому висновок прокурора про те, що оскільки вказані у позові земельні ділянки розташовані на різних полях, які не межують одна з одною, тобто не є єдиним масивом, взагалі не ґрунтується на нормах законодавства.

Вважає безпідставним посилання прокурора на лист Управління Держземагентства у Ізюмському районі Харківської області №4436 від 19.08.2015 року, оскільки в ньому немає жодного посилання на «єдиний масив», а лише відомості про розташування земельних ділянок, наявність спільних меж між земельними ділянками. Тож вказаний лист не може вважатися належним доказом в даному випадку.

До того ж поняття «єдиного масиву» земельних ділянок ані ОСОБА_5 України «Про фермерське господарство» ані Земельним кодексом України станом на чає винесення оскаржуваних наказів Головного управління не врегульоване.

Термін «масив земель сільськогосподарського призначення» на законодавчому рівні введений лише ОСОБА_5 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою» від 02.06.2015 року №497-УІІІ, яким внесено зміни до статті 1 ОСОБА_5 України «Про землеустрій».

Таким чином, посилання прокуратури на недотримання в даному випадку ОСОБА_6 управлінням вимог про виділення ОСОБА_2 земельних ділянок єдиним масивом вважає таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства.

Щодо доводів прокуратури про те, що розмір орендної плати у договорі оренди землі, укладених із ОСОБА_2 визначений за відсутності нормативної грошової оцінки, зауважують на те, що у відповідності до п.5 умов оскаржуваних договорів оренди землі від 13.11.2014 року зазначено, що нормативно грошова оцінка земельних ділянок відповідно до витягів з технічної документації про нормативну оцінку земельних ділянок становить відповідно 1 млн. 166 тис. 983,212 грн та 6 млн. 516 тис. 239,76 грн. Розмір орендної плати вказано у п. 9 Договорів.

Крім цього, разом із заявами до Головного управління Держземагентства у Харківській області від 10.11.2014 року щодо укладання договорів оренди земельних ділянок ОСОБА_2 надано інформації Управління Держземагентства в Ізюмському районі №4622, № 4623, № 4624, №4625, №4626 від 05.11.2014 року, в яких вказано нормативну грошову оцінку спірних земельних ділянок станом на 01.01.2014 року з урахуванням коефіцієнту індексації.

На підставі вищевикладеного, вказані у позовній заяві накази, договори оренди землі ОСОБА_6 управлінням прийняті та укладені в межах компетенції (статті 122 Земельного кодексу України, Положення про ОСОБА_6 управління Держземагентства у Харківській області, ОСОБА_5 України «Про оренду землі», ОСОБА_5 України «Про фермерське господарство») та у спосіб, визначений чинним законодавством, відтак підстави для їх скасування - відсутні.

У звязку із вищевикладеним просить суд у задоволенні позовних вимог Ізюмського міжрайонного прокурора у справі відмовити в повному обсязі.

(т.1 а.с. 72-74, 241-243, т.2 а.с. 13, 22, 29, 37)

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, в особі представника ОСОБА_3 надав суду заперечення на позов, просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (т.1 а.с. 82-92).

В обґрунтуванні заперечень на позов відповідач ОСОБА_2 у запереченнях та його представники ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у судовому засіданні послалися на обставини, викладенні у запереченні на позов, зазначив, що доводи позивача, зазначені в даній позовній заяві є необґрунтованими та безпідставними, такими що не підлягають задоволенню.

Вважають, що оспорюванні акти індивідуальної дії видані органами виконавчої влади у межах наданих їм законом повноважень, а саме: ч. 1 ст. 4 ОСОБА_5 України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», п.п. 4.28. п. 4 Положення про ОСОБА_6 управління Держземагенства в Харківській області, затвердженого Наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 21.09.2012 року № 449, з наступними змінами, а також ст. 122 ЗК України.

При цьому доводи прокурора про те, що вказані розпорядження та накази суперечать ч. 7 ст. 7 ОСОБА_5, а тому підлягають скасуванню відповідно до ст. 21 ЦК України, в більшій своїй частині є сумнівними й недоречними та ґрунтуються на довільному тлумаченню наведеної правової норми, оскільки як забачалося вище, ч. 7 ст. 7 ОСОБА_5 не містить будь-якої прямої заборони та не виключає можливості щодо надання громадянину для ведення фермерського господарства не однієї, а декількох окремих, відособлених земельних ділянок державної власності, або додаткових земельних ділянок, а відтак оспорюванні розпорядження та накази лише формально не узгоджуються з приписами ч. 7 ст. 7 ОСОБА_5. Прокурором не зазначено, чиї саме та які саме цивільні права або інтереси були порушені цими розпорядженнями та наказами, скасування яких він вимагає. Також, прокурором не наведено жодної невідповідності оскаржуваних розпоряджень та наказів актам діючого цивільного законодавства.

Посилаючись у своїй позовній заяві на ст.ст. 203, 215 ЦК України, прокурором не вказано, яким саме актам цивільного законодавства суперечить зміст оскаржуваних договорів оренди земельних ділянок та в чому саме виражаються такі суперечності, чиї саме та які інтереси держави і суспільства, його моральні засади, порушує зміст оскаржуваних прокуратурою договорів оренди земельних ділянок, оскільки тільки наявність усіх перелічених складових є обовязковою підставою для визнання правочину недійсним. При цьому прокуратурою не надано й жодних доказів щодо порушення відповідачами інтересів держави, а зазначені в позовній заяві порушення закону мають виключно формальний характер, що жодним чином не впливає та не зачіпає матеріальних чи будь-яких інших інтересів як держави, так і інших осіб.

Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства, визначаються ОСОБА_5 України «Про фермерське господарство» та вимоги ОСОБА_5 ОСОБА_2 були виконані.

Отже, земельні ділянки правомірно передані в оренду ОСОБА_2, відповідачами додержано, відповідно до ст. 23 ЗК України та ст. 7 ОСОБА_5 «Про фермерське господарство», процедуру передання земельних ділянок для створення фермерського господарства.

Крім цього, вважають, що доводи прокуратури про те, що розмір орендної плати у договорі оренди землі, укладених із ОСОБА_2 визначений за відсутності нормативної грошової оцінки, є безпідставними та необґрунтованими, зазначив те, що у відповідності до п.5 умов оскаржуваних договорів оренди землі від 13.11.2014 року зазначено, що нормативно грошова оцінка земельних ділянок відповідно до витягів з технічної документації про нормативну оцінку земельних ділянок становить відповідно 1 млн. 166 тис. 983,212 грн та 6 млн. 516 тис. 239,76 грн. Розмір орендної плати вказано у п. 9 Договорів.

Фізичною особою ОСОБА_2 створено фермерське господарство «Золота нива +» та згідно копії виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців фермерське господарство «Золота нива +» (код 39663598) є юридична особа, запис про проведення державної реєстрації: 26.02.2015 року, керівник юридичної особи ОСОБА_2.

Враховуючи зазначене, просять в задоволенні позову Ізюмського міжрайонного прокурора Харківської області відмовити у повному обсязі.

(т.1 а.с. 82-92, т.2 а.с. 11)

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в позові і запереченнях докази, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлені факти та відповідні їм правовідношення.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, з урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а також порушені державні та суспільні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Так як дана норма цивільного права містить єднальне судження, яке виражене сполучником «і», то скасування правового акту індивідуальної дії на підставі цієї правової норми можливе лише при одночасній наявності усіх складових у їх сукупності, а саме: невідповідності актам цивільного законодавства; - порушення цивільних прав або інтересів, оскільки в противному випадку, відсутність хоча б однієї із перелічених складових виключає можливість застосування вказаної статті.

Згідно із вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Кожний громадянин має право користуватися природними обєктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави.

Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.

Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства, визначаються ОСОБА_5 України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 973-IV (далі Закон № 973-IV).

Відповідно до преамбули зазначеного ОСОБА_5 цей Закон спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.

Поняття фермерського господарства наведено законодавцем у ст. 1 ОСОБА_5 № 973-IV.

Згідно частин першої, другої вказаної правової норми фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство (ч. 1 ст. 5 ОСОБА_5 № 973-IV).

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений статтею 7 ОСОБА_5 № 973-IV.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 коментованої статті для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки.

Проект відведення земельних ділянок розробляється за рахунок Українського державного фонду підтримки фермерських господарств.

Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону.

За приписами ч. 7 ст. 7 ОСОБА_5 № 973-IV, на яку посилався прокурор в обґрунтування своїх позовних вимог, земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Поняття «єдиний масив» законодавством не визначено, однак аналізуючи нормативну базу та законодавство у сфері земельних відносин, що складають суть даного питання, зокрема Указ Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 року, Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV, Рекомендації щодо виділення земельних часток (паїв), затверджені наказом Держкомзему України від 30.12.1999 року № 130, можна дійти висновку, що єдиний земельний масив являє собою одну індивідуальну земельну ділянку чи сукупність суміжно розташованих індивідуальних земельних ділянок в одному полі чи групі компактно розташованих полів.

Термін «масив земель сільськогосподарського призначення» на законодавчому рівні введений лише ОСОБА_5 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою» від 02.06.2015 року № 497-VІІІ, яким доповнено новим абзацом статтю 1 ОСОБА_5 України «Про землеустрій» від 22.05.2003 року № 858-IV - масив земель сільськогосподарського призначення - сукупність земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що складаються з сільськогосподарських та необхідних для їх обслуговування несільськогосподарських угідь (земель під польовими дорогами, меліоративними системами, господарськими шляхами, прогонами, лінійними обєктами, обєктами інженерної інфраструктури, а також ярами, заболоченими землями, іншими угіддями, що розташовані всередині земельного масиву), мають спільні межі та обмежені природними та/або штучними елементами рельєфу (автомобільними дорогами загального користування, полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, водними обєктами тощо).

Зазначене вище правило, що наведене в ч. 7 ст. 7 ОСОБА_5 № 973-IV, спрямоване перш за все на створення та забезпечення найбільш сприятливих умов для здійснення підприємницької діяльності та ведення фермерського господарства.

Разом із тим, ані ч. 7 ст. 7 ОСОБА_5 № 973-IV, ані інші норми законодавства у сфері земельних відносин не містять будь-якої прямої заборони щодо можливості надання громадянину для ведення фермерського господарства декількох окремих, відособлених земельних ділянок державної власності, або додаткових земельних ділянок, якщо про це просить громадянин, чи обмежень щодо загальної площі земельних ділянок, які надаються для здійснення підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства (фермерства), оскільки в разі використання земельної ділянки (земельних ділянок) не за цільовим призначенням, право на них може бути припинено на підставі ст.ст. 141, 143 Земельного Кодексу України, в тому числі й у судовому порядку.

Відповідно ст. 1 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (далі ЗК України) земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Згідно пункту 12 розділу Х Перехідних положень ЗК України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, спричиняють шкоду державі і є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави щодо визнання недійсними угод, укладених в порушення чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 93 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За змістом ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною ОСОБА_1 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та обєднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до ОСОБА_5 України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною ОСОБА_1 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Згідно зі ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Тобто, згідно з вказаними нормами підставою для надання в оренду земельної ділянки державної або комунальної власності та передумовою укладення відповідного договору (договорів) є рішення особи, яка здійснює розпорядження нею від імені власника.

У силу ч. 4 ст. 122 ЗК України, п.п. 4.32. п. 4 Положення про ОСОБА_6 управління Держземагенства в області, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012 року № 258, п.п. 4.28. п. 4 Положення про ОСОБА_6 управління Держземагенства в Харківській області, затвердженого Наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 21.09.2012 року № 449, з наступними змінами, органом, уповноваженим державою здійснювати функції щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, а саме: передачі їх у власність або користування для всіх потреб в межах області, є ОСОБА_6 управління Держземагенства в Харківській області.

Як унормовано ст. 134 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 135 ЗК України земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.

Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу.

Як встановлено у справі, 13 жовтня 2014 року та 23 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_2 звертався до Головного управління Держземагенства в Харківській області з заявами про надання йому в оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства із земель державного резервного фонду державної власності сільськогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів на території Комарівської та Червонооскільської сільських рад Ізюмського району Харківської області, для сільськогосподарських потреб (т.1 а.с. 93, 94). При цьому, на виконання вимог ч. 1 ст. 7 ОСОБА_5 України «Про фермерське господарство» відповідач у своїх заявах зазначав не тільки бажаний розмір земельних ділянок та місце їх розташування, а й навів відповідне обґрунтування розмірів цих земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Крім того до заяви ним було додано інші необхідні документи.

Наказом Головного управління Держземагентства у Харківській області від 30.10.2014 року №2896-СГ (т.1 а.с. 13, 187) було надано відповідачу ОСОБА_2 в оренду земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля), загальною площею 49,0315 га із кадастровим номером :02:000:0143, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав 28.10.2014 року (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 28), яка розташована за межами населених пунктів Комарівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років.

Наказом Головного управління Держземагентства у Харківській області від 30.10.2014 року №2897-СГ (т.1 а.с. 38, 166) було надано відповідачу ОСОБА_2 в оренду для ведення фермерського господарства, строком на 49 років, земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарські угіддя (рілля), розташовані за межами населених пунктів Червонооскільської сільської ради на території Ізюмського району Харківської області, загальною площею 269,4327 га, а саме:

- земельна ділянка площею 32,1138 га із кадастровим номером :02:000:0488, зареєстрована у Державному реєстрі речових прав 23.10.2014 року (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 28);

- земельна ділянка площею 95,5780 га із кадастровим номером :02:000:0480, зареєстрована у Державному реєстрі речових прав 23.10.2014 року (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 28);

- земельна ділянка площею 43,2034 га із кадастровим номером :02:000:0481, зареєстрована у Державному реєстрі речових прав 23.10.2014 року (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 28);

- земельна ділянка площею 98,5375 га із кадастровим номером :02:000:0479, зареєстрована у Державному реєстрі речових прав 23.10.2014 року (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 00).

Пунктами 2 зазначених Наказів встановлено річну орендну за користуванням вказаними земельними ділянками в розмірі 4 (чотири) відсотки від її нормативної грошової оцінки.

На виконання цих оскаржуваних наказів Головного управління Держземагенства у Харківській області між відповідачами було укладено пять договорів оренди землі від 13 листопада 2014 року, які 24.11.2014 року було зареєстровано Реєстраційною службою Ізюмського міжрайонного управління юстиції (т.1 а.с. , 154-165, 188-193).

Таким чином, шляхом винесення оскаржуваних Наказів Головного управління Держземагенства у Харківській області від 30 жовтня 2014 року № 2896-СГ та від 30 жовтня 2014 року № 2897-СГ та укладання зазначених договорів оренди землі, відповідач ОСОБА_6 управління Держземагенства у Харківській області розпорядилося вказаними земельними ділянками державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь, які розташовані за межами населених пунктів Комарівської та Червонооскільської сільських рад на території Ізюмського району Харківської області (т.1 а.с. 11-50).

Зазначені вище правові акти індивідуальної дії видані органами виконавчої влади у межах наданих їм законом повноважень, а саме: п.п. 4.28. п. 4 Положення про ОСОБА_6 управління Держземагенства в Харківській області, затвердженого Наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 21.09.2012 року № 449, з наступними змінами, а також ст. 122 ЗК України.

При цьому доводи прокурора про те, що вказані Накази суперечать ч. 7 ст. 7 ОСОБА_5 України «Про фермерське господарство», а тому підлягають скасуванню відповідно до ст. 21 ЦК України, в більшій своїй частині є сумнівними й недоречними та ґрунтуються на довільному тлумаченню наведеної правової норми, оскільки як зазначалося вище, ч. 7 ст. 7 ОСОБА_5 № 973-IV не містить будь-якої прямої заборони та не виключає можливості щодо надання громадянину для ведення фермерського господарства не однієї, а декількох окремих, відособлених земельних ділянок державної власності, або додаткових земельних ділянок, а відтак оспорювані Накази лише формально не узгоджуються з приписами ч. 7 ст. 7 ОСОБА_5 № 973-IV.

Крім того, слід звернути увагу й на те, що прокурором в обґрунтування своїх вимог взагалі не зазначено, чиї ж саме та які саме цивільні права або інтереси були порушені наказами, скасування яких він вимагає, хоча це є обов'язковою складовою для застосування ч. 1 ст. 21 ЦК України, в зв'язку з чим суд, приймаючи рішення у справі, відмовляє у задоволенні заявлених прокурором вимог про визнання незаконними та скасування Наказів Головного управління Держземагенства у Харківській області від 30 жовтня 2014 року № 2896-СГ та від 30 жовтня 2014 року № 2897, за їх безпідставністю.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV.

За змістом ст. 1 ОСОБА_5 України «Про оренду землі» та ст. 93 ЗК України оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі.

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 3 ОСОБА_5 України «Про оренду землі» обєктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Частиною 4 ст. 4 ОСОБА_5 України «Про оренду землі» встановлено, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Згідно ст. 6 ОСОБА_5 України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

За приписами ст. 13 ОСОБА_5 України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 15 ОСОБА_5 України «Про оренду землі» договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).

Згідно ст. 16 ОСОБА_5 України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Презумпція правомірності правочину, а відтак і цивільно-правового договору, встановлена законодавцем у статті 204 ЦК України.

Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 ОСОБА_5 України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до статті 18 ОСОБА_5 України «Про оренду землі» набирає чинності.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину відповідно до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: ч.1 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; ч.2 - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; ч.3 - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; ч.5 - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; ч.6 - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як встановлено судом, 13 листопада 2014 року на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Харківській області від 30 жовтня 2014 року № 2896-СГ між ОСОБА_6 управлінням Держземагенства у Харківській області, як орендодавець, та відповідачем ОСОБА_2, як орендар, було укладено договір оренди землі без номеру, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населених пунктів Комарівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, строком на 49 років, загальною площею 49,0315 га, а саме:

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0143, площею 49,0315 га, сільськогосподарські угіддя (рілля).

Згідно пункту 5 Договору нормативна грошова оцінка земельних ділянок відповідно до витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок становить 1 млн. 166 тис. 983,21 грн.

Пунктом 9 Договору орендну плату сторонами встановлено у грошовій формі в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, у сумі 46 тис. 679,33 грн на рік.

За умовами пункту 14 зазначеного договору земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства.

Приймання та передачу земельних ділянок згідно зазначеного договору оренди землі оформлено відповідними актами визначення меж земельної ділянки та приймання передачі обєкта оренди від 06.11.2014 року, від 13.11.2014 року.

24 листопада 2014 року договір зареєстровано Реєстраційною службою Ізюмського міжрайонного управління юстиції Харківської області.

(т.1 а.с. 12-23, 188-193)

13 листопада 2014 року на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області від 30 жовтня 2014 року № 2897-СГ між ОСОБА_6 управлінням Держземагенства у Харківській області, як орендодавець, та відповідачем ОСОБА_2, як орендар, було укладено договір оренди землі без номеру, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, які знаходяться за межами населених пунктів Червонооскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, строком на 49 років, загальною площею загальною площею 269,4327 га, а саме:

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0488, площею 32,1138 га, сільськогосподарські угіддя (рілля);

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0480, площею 95,5780 га, сільськогосподарські угіддя (рілля);

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0481, площею 43,2034 га, сільськогосподарські угіддя (рілля);

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0479, площею 98,5375 га, сільськогосподарські угіддя (рілля).

Згідно пункту 5 Договору нормативна грошова оцінка земельних ділянок відповідно до витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок становить 6 млн. 516 тис. 239,76 грн.

Пунктом 9 Договору орендну плату сторонами встановлено у грошовій формі в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, у сумі 260 тис. 649,59 грн на рік, згідно розрахунку орендної плати.

За умовами пункту 14 зазначеного договору земельні ділянки передаються в оренду для ведення фермерського господарства.

Приймання та передачу земельних ділянок згідно зазначеного договору оренди землі оформлено відповідним актом визначення меж земельної ділянки та приймання передачі обєкта оренди від 06.11.2014 року.

24 листопада 2014 року договір зареєстровано Реєстраційною службою Ізюмського міжрайонного управління юстиції Харківської області.

(т.1 а.с. 25-50, 154-165)

Вказані договори оренди землі укладені сторонами в письмовій формі, як те встановлено законодавством, містять усі суттєві умови, передбачені ст. 15 ОСОБА_5 України «Про оренду землі», та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Обґрунтовуючи свій позов щодо визнання зазначених договорів оренди землі недійсними з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, прокурор вказував на те, що ці договори укладені в супереч вимогам ч.1 ст. 15, ст. 215 ЦК України, ст.21 Закону України «Про оренду землі», ч.1 п.289.1 ст.289 Податкового кодексу України та ч.1 ст.13 ОСОБА_5 України «Про оцінку земель», згідно яких основа для визначення розміру орендної плати земель державної та комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, яка відсутня в зазначених вище договорах оренди та станом на 21.08.2015 року інформація про нормативно грошову оцінку землі в Управлінні Держземагенства в Ізюмському районі відсутня (т.1 а.с. 51).

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ОСОБА_5 України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Орендна плата відповідно до ст. 21 ОСОБА_5 України «Про оренду землі» це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін в договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Частиною 1 пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України і ч. 1 ст. 13 ОСОБА_5 України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обовязково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (стаття 1 ОСОБА_5 України «Про оцінку земель»).

Отже, законодавець чітко визначив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності.

Так, оскаржувані договори оренди землі було укладено між відповідачами 13 листопада 2014 року, які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.11.2014 року, згідно пунктів 5 Договору нормативна грошова оцінка земельних ділянок відповідно до витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок становить 1 млн. 166 тис. 983,21 грн та 6 млн. 516 тис. 239,76 грн (т.1 а.с. 12, 25).

Крім цього, разом із заявами до Головного управління Держземагентства у Харківській області від 10.11.2014 року щодо укладання договорів оренди земельних ділянок ОСОБА_2 надано інформації Управління Держземагентства в Ізюмському районі №4622, № 4623, № 4624, №4625, №4626 від 05.11.2014 року, в яких вказано нормативну грошову оцінку спірних земельних ділянок станом на 01.01.2014 року з урахуванням коефіцієнту індексації (т.1 а.с. 245-251).

Згідно технічної документації з нормативно грошової оцінки земельних ділянок загальною площею 269,4327 га, які знаходяться в оренді у ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Червонооскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, яка розроблена 06.10.2015 року, загальна нормативна грошова оцінка станом на 01.01.2015 року становить6 млн. 686 тис. 083,36 грн, а саме:

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0488, площею 32,1138 га, сільськогосподарські угіддя (рілля) 683 тис. 532,48 грн;

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0480, площею 95,5780 га, сільськогосподарські угіддя (рілля) 2 млн. 870 тис. 258,44 грн;

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0481, площею 43,2034 га, сільськогосподарські угіддя (рілля) 1 млн. 125 тис. 785,10 грн;

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0479, площею 98,5375 га, сільськогосподарські угіддя (рілля) 2 млн. 006 тис. 507,38 грн.

(т.1 а.с. 129-169)

Вказана технічна документація з нормативно грошової оцінки земельних ділянок загальною площею 269,4327 га, які знаходяться в оренді у ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Червонооскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, яка розроблена 06.10.2015 року, погоджена Висновком державної експертизи землевпорядної документації від 15 жовтня 2015 року № 2756, затвердженого в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (т.1 а.с. 170).

Згідно технічної документації з нормативно грошової оцінки земельної ділянки загальною площею 49,0315 га, яка знаходяться в оренді у ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Комарівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, яка розроблена 06.10.2015 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0143, площею 49,0315 га, сільськогосподарські угіддя (рілля), станом на 01.01.2015 року становить1 млн. 341 тис. 409,25 грн (т.1 а.с. 171-196).

Вказана технічна документація з нормативно грошової оцінки земельної ділянки загальною площею 49,0315 га, яка знаходиться в оренді у ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Комарівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, яка розроблена 06.10.2015 року, погоджена Висновком державної експертизи землевпорядної документації від 15 жовтня 2015 року № 2757, затвердженого в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (т.1 а.с. 197).

Згідно землевпорядних документаціях з нормативно грошової оцінки земельних ділянок загальною площею 269,4327 га та 49,0315 га, які знаходяться в оренді у ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства на території Червонооскільської і Комарівської сільських рад Ізюмського району Харківської області станом на 01.01.2014 року становить5 млн. 352 тис. 881,38 грн та 1 млн. 073 тис. 932,85 грн (т.1 а.с. 198).

Відповідачем фізичною особою ОСОБА_2 створено фермерське господарство «Золота нива +» (код в ЄДР 39663598), та згідно копії виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців фермерське господарство «Золота нива +» є юридична особа, запис про проведення державної реєстрації: 26.02.2015 року, керівник юридичної особи ОСОБА_2 (т.1 а.с. 70-71, 95-108).

Наданими копіями платіжних доручень вбачається оплата ОСОБА_2 орендної плати за період грудень 2014 року по вересень 2015 року включно (т.1 а.с. 109-128).

Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання спірних договорів оренди земельних ділянок недійсними, прокурор взагалі не зазначив, яким чином та які саме інтереси держави, за захистом яких прокурор звернувся до суду, зачіпають (порушують) вказані договори, та в чому вони суперечать моральним засадам суспільства.

Так, у справі «Меллахер та інші проти Австрії» 1989 року Європейський суд звернув увагу на те, що право укладати угоди на оренду є складовою частиною права використання нерухомого майна і, таким чином, є аспектом права на володіння цією власністю.

Згідно з п.1 рішення Європейського суду з прав людини «Стреч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном в значенні ст. 1 Протоколу першого вважається законне і обґрунтоване очікування отримання майна або майнового права по договору, підписаного з органом публічної влади.

У рішенні від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» (Stretch v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Верховний Суд України у постанові від 14.03.2007 року на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства».

У той же час у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

При розгляді справи суд враховує правову позицію Апеляційного суду Харківської області за результатами розгляду справи № 629/5632/14-ц від 08 вересня 2015 року.

З урахування відсутності підстав для визнання недійсними спірних наказів Головного управління Держезмагентства у Харківській області від 30 жовтня 2014 року №2896-СГ та від 30 жовтня 2014 року № 2897-СГ відсутні й підстави для визнання недійсними спірних договорів оренди землі від 13 листопада 2014 року, та повернення земельних ділянок загальною площею 269,4327 га, загальною площею 49,0315 га.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову в.о. Ізюмського міжрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави до Головного управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області, ОСОБА_2, третя особа - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держземагенства у Харківській області, визнання недійсними договорів оренди землі та повернення земельних ділянок відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в строк 10 днів з дня проголошення рішення, а неприсутніми сторонами в той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд.

Головуючий: суддя

Повний текст рішення складено 31 березня 2016 року.