Ухвала

іменем україни

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з метою врегулювання суперечностей щодо користування, розпорядження та володіння спірною квартирою, яку він отримав на сім'ю 05 серпня 1993 року по ордеру від Міністерства оборони України, 02 липня 2014 року між ним та ОСОБА_4, яка є його донькою, було укладено письмовий договір «Про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору». Позивачем було виконано усі дії та умови договору у визначений строк та у повному обсязі, проте відповідач кошти в розмірі 15 000 доларів США йому не передала, на картковий рахунок не перерахувала. Оскільки відповідач повинна сплатити позивачу суму заборгованості, індекс інфляції за весь час прострочення, пеню та 3 % річних, ОСОБА_3, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути на його користь кошти у розмірі, що еквівалентні 38 560,58 доларам США на день здійснення платежу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що договором не передбачено, за які саме дії позивача відповідач зобов'язана сплачувати кошти. Крім того, суд зазначив, що кожній особі Конституцією України гарантується свобода пересування та вільний вибір місця перебування на її території, тому вважав позовні вимоги про стягнення коштів за зняття з реєстрації позивача не обґрунтованими.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 02 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє також і від імені своєї матері - ОСОБА_5, було укладено письмовий договір «Про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору», згідно з яким позивач повинен вчинити певні дії: в день підписання цієї угоди дати згоду на визнання відповідача відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1; за бажанням доньки підписати нотаріально посвідчену заяву про приватизацію нею спірної оселі; протягом 30 днів з дня підписання договору знятися з реєстрації за адресою вказаної квартири, а відповідач протягом п'яти днів з часу зняття його з реєстрації повинна сплатити йому грошову компенсацію у розмірі 15 000 доларів США. Позивач до або в день отримання погодженої суми забирає з квартири свої речі або надає відповідачу розписку щодо відсутності в нього претензій відносно особистого майна.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК Українивизначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Вирішуючи спір, суди залишили поза увагою положення ст. 627 ЦК України, згідної якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Застосовуючи загальні зобов'язальні норми ЦУ України, суди не встановили у порушення вимог статей 212 - 214, 315 ЦПК України які саме договірні правовідносини виникли між сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд не звернув уваги, що позивач як на підставу своїх позовних вимог посилався на вимоги ст. 526 ЦК України, що він виконав умови договору в повному обсязі та надав докази виконання (а.с. 22), однак відповідач ухиляється від виконання умов договору.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Аналіз положень ст. 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини.

Боржник звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року № 6-122цс12, від 13 лютого 2013 року № 6-170цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач жодного разу не була присутня в судових засіданнях під час розгляду спору, відзиву на позовну заяву не подавала, таким чином не надала належних та допустимих доказів на спростування своєї вини.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК Украйни, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або, якщо він не визнаний судом недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази визнання договору недійсним в судовому порядку, отже він є чинним.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-1825цс15.

Судові рішення у справі, що переглядається, не містять висновків щодо виконання умов договору сторонами, обґрунтованості суми боргу, перевірки строку виконання зобов'язання тощо.

Разом з тим, посилання судів на свободу пересування та реєстрацію осіб, що визначені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та ЖК України, не впливають на правовідносини сторін за цивільно-правовою угодою та не є предметом спору у справі.

Таким чином, суди попередніх інстанцій доводів та заперечень сторін не перевірили, не встановили у повному обсязі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дотрималися вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не дали юридичної оцінки наданим позивачем доказам, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська