У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка Є.М.,
суддів:Шевченка В.М., Шитченко Н.В.,
при секретарі:Мартиновій А.В.,
за участю:позивача, його представника ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігів від 15 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Чернігівської міської ради про визнання членом сім'ї померлого та визнання права користування квартирою,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 до Чернігівської міської ради про визнання членом сім'ї померлого та визнання права користування квартирою.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норма матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, дослідити докази, у дослідженні яких судом було відмовлено та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивача було позбавлено можливості надати докази, які б підтвердили обставини, що ОСОБА_7 вселився до дядька, як член сім'ї, що вони вели спільне господарство, що спірна квартира була його постійним місцем проживання з 2012 року.

Також апелянт зазначив, що його представнику було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування документів та виклик свідків. Це призвело до того, що суд неправильно встановив обставини справи, не правильно застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню, в результат чого ухвалив незаконне й необґрунтоване рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За правилами ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що він виконував обов'язки, пов'язані з договором найму квартири, та оплачував житлово-комунальні послуги за проживання в ній, при цьому пояснив, що житлово-комунальні платежі сплачувалися лише за одну особу.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 був племінником ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, по лінії матері (а.с.4-7).

За життя ОСОБА_8 був зареєстрований і проживав в АДРЕСА_1, яка належить до державного житлового фонду. В даній квартирі був зареєстрований лише ОСОБА_8 (а. с. 8).

Відповідно до частин 1, 2 ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

У справі відсутні дані про те, що позивач дійсно постійно проживав в спірній квартирі до та після смерті ОСОБА_8, також нема доказів про сплату за комунальні послуги позивачем, навпаки, всі надані довідки свідчать про те, що померлий ОСОБА_8 жив один.

З огляду на викладене можливо зробити висновок, що позивач, постійно з ОСОБА_8 не проживав, спільне господарство не вів, та не довів того, що він вселився до спірної квартири саме як член сім'ї квартиронаймача, оплату за комунальні послуги не сплачував.

Також з матеріалів справи вбачається, та підтверджено поясненнями сторін, що ОСОБА_7 до 08.12.2015 року був зареєстрований у квартирі батьків, АДРЕСА_2, яка належить до державного житлового фонду і, відповідно, зберігав за собою право користування житлом у вказаній квартирі.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції необхідною мірою врахував при ухваленні рішення усі факти, що входять до предмету доказування; ті обставини та факти, якими він мотивував своє рішення обґрунтовуються належними та допустимими доказами, що є доведеними суду відповідним чином, висновки суду відповідають встановленим по справі фактам, а отже судом першої інстанції у цілому ухвалено рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до правил ч.2 ст.308 ЦПК не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Відмова позивачу у клопотанні про допит свідків не може вплинути на вірність висновків суду в силу положень ч.2 ст. 59 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігів від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: