Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1890/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, поновлення права власності,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, поновлення права власності.

В обґрунтування вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належала двокімнатна квартира, розташована за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, пр. Леніна, буд. 43 / АДРЕСА_1.

На підставі договору дарування квартири, нотаріально засвідченого 17 грудня 2013 року, вона подарувала вказану квартиру відповідачу ОСОБА_4

Вважає, що при укладенні цього договору були порушені її права, волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Вона є людиною похилого віку, має хронічні захворювання, проживає одна, не має близьких родичів, отримує незначну пенсію, потребує догляду та підтримки. Іншого житла у неї немає.

25 листопада 2013 року в неї двома особами жіночої статі обманним шляхом були викрадені гроші, коштовності на загальну суму 28 110 грн. Її заява з приводу вказаних дій внесена до ЄРДР 25.11.2013 року та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженню за №0006981 з правовою кваліфікацією по ст. 190 ч.2 КК України (шахрайство).

Під впливом цих обставин вона дала згоду на оформлення договору дарування квартири, сподіваючись на отримання підтримки від ОСОБА_4

Після оформлення договору ОСОБА_4 спочатку підтримувала зі нею відносини, проте останні два роки ніякої якої підтримки та допомоги вона не отримує.

На підставі зазначеного просила визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, пр. Леніна, буд. 43 / АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_4 17 грудня 2013 року, нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, та поновити її право власності на вказану квартиру.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п.п.3,4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, суд виходив з того, що наявність тяжких обставин ОСОБА_3 не доведено, договір дарування належить до безоплатних правочинів і за його умовами ОСОБА_4 не має перед дарувальником будь-яких зобов'язань майнового або немайнового характеру, а тому не можна вважати, що договір укладений на вкрай невигідних умовах.

Проте такі висновки не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи, зокрема, договору дарування.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року № 6-232цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

В обґрунтування позову про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_3 посилалась на те, що 25.11.2013 року невстановленими особами були вчинені щодо неї шахрайські дії, внаслідок яких вона втратила 2000 грн. та коштовності, а всього втрачено майна на 28110 грн., і під впливом цих подій, страхом втратити і квартиру 17.12.2013 року було укладено договір дарування квартири на вкрай невигідних умовах,оскільки іншого житла вона не має.

Із повідомлення начальника слідчого відділення міського Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області №32/4-2207 від 27.11.2015 р. вбачається, що з приводу шахрайського заволодіння майном ОСОБА_3 25.11.2013 р. внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №30006981 за ч.2 ст. 190 КК України, по вказаному кримінальному провадженню проводиться досудове розслідування (а.с. 15,16,157).

Під час розгляду справи були допитані свідки, і суд визнав, що свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтвердили стурбованість та переживання ОСОБА_3 з приводу втрати майна та можливості того, що шахраї заволодіють її іншим майном.

Не приймаючи зазначені обставини, суд послався на те, що вони не свідчать про реальну загрозу втрати квартири. Проте суд не звернув на увагу на те, що покази свідків підтверджують негативний психологічний стан ОСОБА_3, обумовлений фактом вчинення злочину, і її особисте сприйняття подій як загрозу втратити житло через шахрайство.

Суд не врахував в достатній мірі, що позивач є одинокою людиною похилого віку. ОСОБА_3 на той час виповнилося 88 років. Договір дарування укладено 17.12.2013 р., тобто через 3 неділі після вчинення злочину.

Вчинення неправомірних дій щодо заволодіння майном ОСОБА_3 та стан потерпілої особи внаслідок таких дій, її особисте сприйняття подій як загрозу втратити власність, самотність, похилий вік у сукупності свідчать про збіг тяжких обставин у розумінні ст. 233, ст. 717 ЦК України та їх вплив на волевиявлення ОСОБА_3, оскільки саме зазначені обставини спонукали позивачку укласти договір дарування квартири на вкрай невигідних умовах - безоплатно позбавивши себе цим єдиного наявного житла. Укладення договору фактично не відповідало волі ОСОБА_3, а було лише проявом психоемоційного стану внаслідок вище викладених обставин і було спрямоване на зменшення негативних наслідків незахищеності та безпомічності самотньої літньої людини, для зменшення тривог і страхів щодо свого майна . Отже, укладений договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 має ваду волі.

Суд також не перевірив чи було укладення договору дарування спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. На відсутність наміру у ОСОБА_3 подарувати належну їй квартиру вказує і той факт, що після укладення договору дарування, позивач залишилася проживати у квартирі, в квартирі вона зареєстрована, сплачувала і сплачує комунальні послуги самостійно за одну особу (а.с.4 звор.5). Відповідач, навпаки, не вселялася в квартиру, не виявляла себе як новий власник квартири.

Доводи відповідача про те, що саме ОСОБА_3 запропонувала оформити договір дарування квартири і вона добровільно його уклала, що свідчить про правомірність договору дарування, не можуть бути прийняті до уваги. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину Як вже зазначалося вище, правочин, що вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються саме тим, що особа його вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах. В даному випадку ОСОБА_3, хоча і свідомо уклала договір дарування, проте, як встановлено судом, вимушена була це зробити під впливом тяжкої для неї обставини, і на вкрай невигідних умовах, оскільки укладенням договору дарування ОСОБА_3 позбавила себе єдиного житла.

Тому судова колегія вважає, що ОСОБА_3 довела те, що у разі відсутності подій, повязаних з шахрайськими діями стосовно неї та її майна, негативного впливу цих подій та життєвих обставин на її волю, правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах

З огляду на викладене та на підставі ст.ст.233,717 ЦК України договір дарування квартири, укладений 17 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, підлягає визнанню недійсним і з застосуванням наслідків, передбачених ст.216 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують па момент відшкодування.

Право власності на спірну двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 / вулиця Горбенка,буд. 5 у м.Бердянськ зареєстровано за ОСОБА_4 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: запис про право власності: 3894399 на підставі договору дарування, у звязку з визнанням недійсним договору дарування квартира підлягає поверненню у власність ОСОБА_3

Ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року ОСОБА_3 звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції, ухвалою судді апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2016 року звільнено ОСОБА_3 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до п.10 ст. 80 ЦПК України у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог ціна позову визначається загальною сумою всіх вимог.

Згідно з п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується відповідно до пункту 10 частини першої статті 80 ЦПК за загальною сумою всіх вимог.

Відповідно до п.п. 1,2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір дорівнює 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (487,20 грн.) та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (6090 грн.). За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір дорівнює 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (487,20 грн.).

Згідно з п.п.6 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» із змінами, внесеними згідно із Законами № 4212-VI від 22.12.2011, № 590-VII від 19.09.2013; в редакції Закону № 484-VIII від 22.05.2015, судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду дорівнює 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування (вимоги немайнового характеру, судовий збір за подання позову становить 487,20 грн.) та поновлення її права власності на спірну квартиру (вимоги майнового характеру, ціна позову дорівнює 112 000 грн., судовий збір за подання позову становить 1 % від ціни позову - 1120 грн.) (а.с.1-3,17-18).

Отже, у відповідності до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1607,20 грн (за майновими вимогами - 1120 грн. та за немайновими вимогами 487,20 грн.) та за подання апеляційної скарги в розмірі 1767,92 грн. ((1120 грн. + 487,20 грн.) *110%)

Таким чином, з ОСОБА_4 підлягає стягненню компенсація судового збору в загальній сумі 3375,12 грн. в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, поновлення права власності задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування двокімнатної квартири №14 у по проспекту Леніна, будинок 43 / вулиця Горбенка, будинок 5 у м.Бердянськ, укладений 17 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 1613.

Повернути двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 / вулиця Горбенка, будинок 5 у м.Бердянськ у власність ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір в сумі 3375,12 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: