Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору комісії, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати недійсним договір комісії, посвідчений 10 квітня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований у реєстрі за № 709.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що за умовами вказаного договору комітент доручив комісіонеру продати належну комітенту на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до п. 5 цього договору комітент доручає комісіонеру оформити та отримати всі документи, що необхідні для вчинення правочинів, у тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідку про склад сім'ї. Мінімальна ціна, за яку комісіонер зобов'язується продати зазначене майно, повинна бути не менше 800 тис. грн, за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу майна. Зазначила, що під час підписання договору комісії вона передала відповідачу оригінали документів на вказану квартиру. Позивач вважає зазначений договір комісії фіктивним правочином, оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, його було укладено з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, підписання якого передувало укладенню спірного правочину. Так, того ж дня, 10 квітня 2010 року, вона з відповідачем уклала нотаріально посвідчені тим же нотаріусом за реєстровим № 704 договір позики на суму 6 500 доларів США, що еквівалентно 51 480 грн, терміном повернення до 10 квітня 2011 року, а також договір іпотеки за реєстровим № 706, відповідно до якого вона передала в іпотеку належну їй на праві власності вищевказану квартиру. У зв'язку з цим внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи оспорюваний договір, знали заздалегідь, що він не буде виконаний. Договір комісії був укладений без наміру створити правові наслідки і лише з єдиною метою - гарантування повернення позики за укладеним договором позики.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір комісії від 10 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстрований у реєстрі за № 709.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувані судові рішення зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із наявності підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, для визнання недійсним вищевказаного договору комісії, оскільки, як зазначив суд, відповідач не міг фактично виконати взяті на себе зобов'язання за цим договором щодо продажу квартири, оскільки 10 квітня 2010 року на цю ж квартиру накладено заборону відчуження, таким чином, оспорюваний правочин вчинявся для виду, відповідач заздалегідь знав, що договір комісії не буде виконаний, тобто укладався фіктивно.

Зокрема, суд дійшов висновку, що договір комісії укладався без наміру створити правові наслідки з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, як гарантування повернення коштів та отримання відповідачем правовстановлюючого документа на квартиру, сама ж квартира відповідачу не передавалася, позивач в ній до теперішнього часу продовжує проживати та залишається зареєстрованою з членами своєї сім'ї, що підтверджується довідкою за формою № 3, виданою ЖРЕО-406 від 04 березня 2015 року, та у свою чергу свідчить про відсутність у ОСОБА_5 під час укладення вказаної угоди умислу на відчуження квартири за договором комісії.

Проте погодитися із вказаними висновками неможливо виходячи з наступного.

Судом установлено, що 10 квітня 2010 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В.М. було укладено три нижчевказаних правочини.

За реєстровим № 704 укладено договір позики, відповідно якого позивач отримала від відповідача грошові кошти у розмірі 6 500 доларів США, що еквівалентно 51 480 грн, терміном повернення до 10 березня 2011 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним договором позики того ж дня між тими самими сторонами укладено іпотечний договір за реєстровим № 706, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

Крім того, 10 квітня 2010 року між тими самими сторонами укладено договір комісії за реєстровим № 709, згідно з яким комісіонер діє за дорученням комітента, вчиняючи правочин в інтересах комітента та за її рахунок, але від свого імені, створюючи для комітента певні юридичні наслідки (виникнення, зміну або припинення прав та обов'язків).

Відповідно до п. п. 4, 5 договору комісії комітент (позивач) доручає, а комісіонер (відповідач) зобов'язується на умовах відомих йому та на власний розсуд продати квартиру АДРЕСА_2. Комітент доручає комісіонеру оформити та отримати всі документи, що необхідні для вчинення вищевказаних правочинів, в тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідки про склад сім'ї. Мінімальна ціна, за яку комісіонер зобов'язується продати зазначене майно, повинна бути не менше 800 тис. грн, за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу майна.

На виконання умов договору комісії комітент передав комісіонеру оригінали документів на вказану вище квартиру, а саме: договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 11 грудня 2002 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. за реєстровим № 15-2736, та технічний паспорт до неї.

Так, звертаючись до суду з указаним позовом, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що договір комісії є недійсним із підстав фіктивності, оскільки його було укладено з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, як гарантування повернення коштів, без наміру створити правові наслідки.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судового рішення Верховного Суду України.

Аналогічне положення міститься й у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Проте у справі, що розглядається, не встановлено наявності умислу другої сторони оспорюваного правочину - відповідача, крім того, залишено поза увагою й відповідною правовою оцінкою ту обставину, що комітент передав комісіонеру оригінали документів на вказану вище квартиру, а саме: договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 11 грудня 2002 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. за реєстровим № 15-2736, та технічний паспорт до неї, тобто вчинив дії на виконання умов договору комісії.

Крім того, суд не звернув достатньої уваги на умови договору комісії, у п. 10 якого зазначено, що сторони підтверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, дійсність намірів при укладенні цього договору, а також те, що він не носить характеру фіктивного або удаваного.

За таких обставин помилковим є висновок суду, що договір комісії укладався без наміру створити правові наслідки та що він має ознаки фіктивного правочину.

Зазначені судом обставини про те, що квартира відповідачу не передавалася, позивач в ній до теперішнього часу продовжує проживати та залишається зареєстрованою з членами своєї сім'ї, не мають правового значення при вирішенні питання про фіктивність договору комісії, враховуючи його правову природу, зміст та умови.

Оскільки усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суди допустили порушення норм процесуального права, у зв'язку із чим неможливо встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не дослідили наявних у справі доказів, зокрема умов укладеного між сторонами у справі оспорюваного договору комісії та не надали їм належної правової оцінки, не зазначили обставин і фактів на спростування заперечень відповідача проти позову, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К. Парінова

О.В.Ступак