Номер провадження: 22-ц/785/3326/16
Головуючий у першій інстанції Гайда-Герасименко О. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та Приватного підприємства «Салганський паливний склад» на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ частки в натурі,-

встановила:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 12,5 % Статутного фонду ПП «Салганський паливний склад» та виділ її частки в натурі шляхом визнання права власності на 1/8 частину бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 2-3).

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15.10. жовтня 1993 року. В період шлюбу ОСОБА_3 позичила відповідачу кошти у розмірі 250 000 гривень з метою внесення їх від свого імені до Приватного підприємства «Салганський паливний склад», які він зобов'язався повернути за першою вимогою. ОСОБА_2, як учасник підприємства, має частку 425 000 гривень, що складає 25% статутного фонду. Оскільки відповідач відмовляється від повернення грошей, то ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 червня 2015 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 43-44).

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 12,5% Статутного фонду Приватного підприємства «Салганський паливний склад», які є 1/2 частки ОСОБА_2 Виділено у натурі ОСОБА_3 її частку у Статутному фонді Приватного підприємства «Салганський паливний склад», а саме: 1/8 частину бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 3848,5 кв.м., розташованої на земельній ділянці 14400 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 3848,5 кв.м., розташованої на земельній ділянці 14400 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 71-73).

Ухвалою суду від 22.02.2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а. с. 93-94).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 99-101).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 та Приватного підприємства «Салганський паливний склад» підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що з 15 жовтня 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 15.10.1993 року (а. с. 29).

ОСОБА_3 в обґрунтування своїх посилалась, що вона своєму чоловіку ОСОБА_2 передала власні кошти у розмірі 250 000 гривень, з метою внесення їх від свого імені до Приватного підприємства «Салганський паливний склад». Згідно умов цього усного договору ОСОБА_2 зобов'язався повернути позивачці грошові кошти за її першою вимогою, проте цього не зробив, а вказані кошти були внесені до уставного фонду Приватного підприємства «Салганський паливний склад».

За приписами ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Проте матеріали справи не містять доказів наявності договору позики, укладеного в письмовій формі між сторонами, а відтак вказані твердження є недоведеними.

Відповідно до п. 10.1. Статуту Приватного підприємства «Салганський паливний склад», для забезпечення виробничо-господарської та іншої діяльності Підприємства за рахунок вкладів Учасників створюється Статутний фонд Підприємства в розмірі 1 700 000 гривень (а. с. 9-28).

Відповідач, як учасник підприємства має частку 425 000 гривень, що становить 25 % статутного фонду ПП «Салганський паливний склад».

Приватному підприємству «Салганський паливний склад» належить база відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 3 848,5 кв.м., розташована на земельній ділянці 14 400 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2004 року, що вбачається із витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.04.2006 року, реєстраційний номер 7913838 (а. с. 5, 6, 7-8).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, виходив із презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке придбано в період шлюбу.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України).

Доказів того, що ОСОБА_3 заперечувала проти внесення коштів до статутного фонду ПП «Салганський паливний склад» матеріали справи також не містять..

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення господарської діяльності.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ч. 1 ст. 3 ГК України).

Відповідно до ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України ).

Підприємство, засноване на приватній власності засновника, є приватним підприємством (ст. 63 ГК України).

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України)

Відносини стосовно майна приватного підприємства та прав учасників регулюються нормами ст. 115, 116 ЦК України та ст. ст. 66, 67, 113 ГК України.

У ч. 1 ст. 42 ГК України розкривається поняття підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Проголошена у ст. 43 ГК України свобода підприємницької діяльності полягає у праві суб'єктів господарювання без обмежень приймати рішення і здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Реалізація майнових прав приватного підприємства здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законодавчими актами України (ч. 4 ст. 66 ГК України).

Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

Аналіз норм права дає підстави для висновку про те, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником якого є один із подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-5 цс 14.

За таких обставин висновок суду про належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя не ґрунтується на вимогах ст. 60 СК України.

Крім того, судом не вирішено питання про залучення до участі у справі Приватного підприємства «Салганський паливний склад», як власника спірного майна, що є самостійною підставною для скасування рішення суду.

При указаних обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та Приватного підприємства «Салганський паливний склад» - задовольнити.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ частки в натурі - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.