Справа № 344/1563/16-ц
Провадження № 4-с/344/33/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Польської М.В.

при секретарі с/з/ ОСОБА_1,

розглянувши справу за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи головний державний виконавець ВДВС Манастириського районного управління юстиції ОСОБА_3, на постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа від 25.01.2016 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суд з скаргою про визнання неправомірною та скасування постанови про повернення виконавчого документу від 25.01.2016р. по виконавчому провадженні №41258791 головного державного виконавця відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції ОСОБА_3

Скаргу обґрунтувала тим, що на виконання заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 09.09.2013 року про стягнення з ОСОБА_4 аліменти в користь ОСОБА_5 на утримання дитини в розмірі 700 грн., 17.12.2013 року головним державним виконавцем відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції була винесена постанова про відкриття ВП №41258791. 20.01.2016 року ухвалою Апеляційного суду івано-Франківської області заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 09.09.2013 року залишене без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення. Однак, 25.01.2016 року головний державний виконавець відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції ОСОБА_3 виніс постанову про повернення виконавчого документу посилаючись на подану ОСОБА_4 апеляційну скаргу, не перевіривши наявність уже ухвали апеляційного суду за результатом розгляду скарги.

Скаржник вимоги по скарзі просила задовольнити, в разі її неявки розглянути справу за її відсутності (а.с.26), в судові засідання не зявилася.

Представники суб'єкта оскарження відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції в судовому засіданні заперечили вимоги скарги та вважають, що дії представників відділу ДВС, є правомірними, а оскаржувана постанова законною.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заслухавши пояснення представників відділу державної виконавчої служби, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу дій державного виконавця при примусовому виконанні судового рішення.

В судовому засіданні встановлено, що на виконання заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 09.09.2013 року, яке набрало законної сили 26.09.2013 року, про стягнення з ОСОБА_4 починаючи з 12.07.2013 року аліменти в користь ОСОБА_5 на утримання дитини Анастасії, 24.11.2008р.н., в розмірі 700 грн. (а.с.7-8), головним державним виконавцем відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції 17.12.2013 року була винесена постанова про відкриття ВП №41258791 з примусового виконання виконавчого листа виданого судом 18.10.2013 року (а.с.9).

20.01.2016 року ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 09.09.2013 року залишене без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення (а.с.12-13).

В судовому засіданні представники ВДВС вказали на те, що 25.01.2016 року головний державний виконавець відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції ОСОБА_3 виніс постанову про повернення виконавчого документу посилаючись на подану ОСОБА_4 до ДВС апеляційну скаргу та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.12.2015 року про відкриття виконавчого провадження на рішення суду від 09.09.2013 року (а.с.5), на підставі ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження». Матеріали подання таких документів, з яких би вбачалось дату їх подання органу ДВС суду субєктом оскарження не надано. 22.02.2016 року державним виконавцем було виправлено описку в постанові, слова «Івано-Франківським міським судом» замінено на «Апеляційним судом Івано-Франківської області» про що вказується в письмовому поясненні надісланому в суд, однак доказів такого також не надано до матеріалів справи.

Натомість скаржник вважає, що такі дії та оскаржувана постанова суперечить цій же статті 48 закону, державний виконавець не перевірив наявність уже постановленої ухвали Апеляційного суду від 20.01.2016 року за результатом розгляду скарги, на момент винесення постанови від 25.01.2016 року. Також, у боржника на час постановлення оскаржуваної постанови була значна заборгованість по аліментах в розмірі 16581грн. станом на січень 2016 року (а.с.27), а на підставі постанови про повернення виконавчого документа, на переконання скаржника, було звільнено майно боржника з-під арешту, чим він скористався для відчуження майна.

Дійсно, як вбачається з Інформаційної довідки, наданої представниками ДВС, 04.12.2015 року була винесена постанова про арешт майна боржника, а обтяження припинено 26.01.2016 року, повторно обтяження зареєстроване 24.02.2016 року на підставі постанови про арешт майна від 23.02.2016 року.

Скаржник предявила у органи ДВС виконавчий лист виданий 18.02.2016 року, та відкрито виконавче провадження.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну виконавчу службу» дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом. Незважаючи на те, що в цій статті не зазначено можливість оскарження рішення державного виконавця, іншими статтями цього Закону та інших законодавчими актами передбачено можливість оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця. Так, згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до частини першої статті 12 цього Закону сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (статті 383, 384 ЦПК, частина четверта статті 82 Закону України «Про виконавче провадження»).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України Про виконавче провадження (далі Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

Так, за ст..48 цього закону, виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Про повернення виконавчого документа державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний

строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Дійсно, підставою повернення виконавчого документа є наявність факту відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду, однак не зважаючи на це, суд приходить до переконання, що скарга підлягає до задоволення тому, що на час винесення постанови головного державного виконавця відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції ОСОБА_3 про повернення виконавчого документу від 25.01.2016р. по виконавчому провадженні №41258791, останній не зясував та не перевірив факту наявності уже рішення апеляційної інстанції про залишення без змін рішення суду першої інстанції, при чому, що доступ до Реєстру судових рішень є вільний, чи така інформація могла б бути отримана і у самого стягувача чи боржника. Тому на час її ухвалення, підстав для повернення ВЛ уже не існувало. Нездійснення посадовою особою (державним виконавцем) своїх обовязків, покладених на неї законом, в т.ч. необхідність пересвідчитись про відсутність скасування рішення суду, яке набрало законної сили, не повинно будь-яким чином призводити до порушення чи обмеження прав стягувача на час винесення такої постанови.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога скаржника є обґрунтованою, а такому скаргу слід задовольнити.

На підставі наведеного, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 60, 209-210, 383-387 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа від 25.01.2016 року по виконавчому провадженню №41258791 Головного державного виконавця відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції ОСОБА_3

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Польська М.В.