Справа № 373/2063/15-ц Головуючий у І інстанції Залеська А. О.
Провадження № 22-ц/780/1981/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 24.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

24 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просив встановити факт проживання з відповідачкою ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1989 року по теперішній час, визнати їхньою спільною сумісною власністю незакінчений будівництвом житловий будинок, що розташований по вул. Лозова, 1 в м. Переяслав-Хмельницькому, Київської області, та поділити його, виділивши позивачу 1/2 частину цього будинку у вигляді всіх приміщень цокольного поверху загальною площею 74,6 кв. м.

Обгрунтовуючи позов, зазначав, що знає відповідачку з 1989 року та з цього часу разом проживає з нею, веде спільне господарство та має спільний побут, та за час спільного життя за рахунок спільних коштів та праці збудували спірний будинок, який так і не було введено в експлуатацію. Вказує, що останнім часом їхнє спільне життя не лагодиться, через що вважає необхідним звернутися із цим позовом за захистом своїх прав.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року позов задоволено частково, визнано незакінчений будівництвом житловий будинок, що розташований по вул. Лозова, 1, у м. Переяслав-Хмельницький, Київської області, обєктом спільної сумісної власності сторін, а у задоволенні решти позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати у частині задоволення позовних вимог про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін, ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, а у решті рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що сторони тривалий час проживали разом та спільно здійснювали будівництво спірного будинку за рахунок спільних коштів, через що позовні вимоги у частині визнання незакінченого будівництвом житлового будинку обєктом спільної сумісної власності сторін підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, позивач та відповідачка познайомились у 1989 році та з 1991 року вони стали проживати разом в однокімнатній квартирі відповідача по вул. Миру, 20 в м. Переяслав-Хмельницькому, що додатково підтверджується Актом депутата міської ради (а. с. 9).

Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради № 75-33 від 07 грудня 1993 року ОСОБА_2 було надано у власність земельну ділянку площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку та у подальшому затверджено будівельний паспорт та план забудови земельної ділянки (а. с. 18-20).

Відповідно до технічного паспорта житловий будинок № 1 по вул. Лозова в м. Переяслав-Хмельницькому, загальною площею 150 кв. м. був побудований в період з 1983 по 2001 рік (а. с. 10-13).

04 лютого 1993 року ОСОБА_3 розірвав шлюб з ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.99).

Разом з тим, судом було правильно встановлено, а також було визнано сторонами, що сторони тривалий час проживали разом як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, та спільною працею та спільними коштами збудували спірне помешкання.

З 01 січня 2004 року набув чинності новий Сімейний кодекс України, де в статті 74 міститься поняття проживання жінки та чоловіка однією сімєю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, та зазначається правовий статус майна, набутого під час спільного проживання.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року в справі №6-97цс11, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Таким чином, врахувавши те, що спірний житловий будинок був побудований до набрання чинності СК України, та те, що встановлення факту проживання сторін без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року не має юридичного значення для вирішення даного спору, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині визнання спірного нерухомого майна обєктом спільної сумісної власності сторін, суд першої інстанції вірно послався на розяснення, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), про те, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28,29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 ЗУК «Про власність, ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст. 18, п.2 ст.17 ЗУ «Про власність»), тощо.

У постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 в справі № 6-135цс13 також зазначається, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід встановити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що з 1993 року позивач та відповідачка перебували у стосунках, притаманних подружжю, мали спільний побут та бюджет та вели спільне господарство, і крім того спільно користувались набутим майном та спільною працею будували спірний будинок, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання незавершеного будівництвом житлового будинку обєктом спільної сумісної власності сторін.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині поділу спірного будинку в натурі, оскільки судом було вірно встановлено, що будинок не введений в експлуатацію та має відхилення від проекту, а також, що у матеріалах справи відсутній висновок державно-будівельного контролю на відповідність новоствореного житлового будинку вимогам ДБН 79-92 та про його придатність до експлуатації, що унеможливлює на даному етапі вирішити питання про поділ зазначеного будинку в натурі.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: