АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/2205/16 Головуючий 1-ї інстанції - Боговський Д.Є.
Справа № 2-641/6698/15 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : сімейне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_3, третя особа - державний нотаріус сьомої Харківської державної нотаріальної контори Пашкін І.О. про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до Харківської міської ради, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка ті жінки із ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, припинення права спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на ? частину зазначеної квартири.

В обґрунтування позову посилався на те, що з початку 2000 року проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, з якою вели спільне господарство та мали єдиний сімейний бюджет.

В середині 2000 року за спільні кошти ними була придбана квартира НОМЕР_1 за вказаною адресою для постійного проживання.

Також за час спільного проживання було придбано побутову техніку і меблі та зроблено капітальний ремонт.

У ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла. Після її смерті залишилось нерухоме майно - спірна квартира НОМЕР_1 та квартира АДРЕСА_2, при цьому заповіт складено не було.

Відповідач ОСОБА_3 є рідним братом померлої і як спадкоємець другої черги, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Він також звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте йому було повідомлено про необхідність доведення факту спільного проживання із спадкоємцем для отримання права на спадщину, що встановлюється лише у судовому порядку.

Представник Харківської міської ради надав суду письмові заперечення проти позову з посилання на його недоведеність.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 проти позову заперечував та посилався на підстави, викладені у письмових запереченнях.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також неповне з'ясування обставин справи та неповноту дослідження доказів.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи (що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями) являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно придбане до набрання чинності норм Сімейного Кодексу України, тому при вирішенні спору застосуванню підлягають норми матеріального права, що діяли на момент придбання спірного майна; нормами КпШС України не передбачалося визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які сумісно проживають.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги позивач ОСОБА_1 вказує, що він з померлою ОСОБА_5 з початку 2000 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Матеріали справи свідчать, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2000 року (а.с.19).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна, і правовідносини між сторонами із приводу нього, регулюються нормами законодавства, який є чинним в момент придбання майна.

Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом України в у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї ( при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що спірне майно не є спільною сумісною власністю сторін з урахуванням дії законів у часі.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю, суд також дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вказаних вимог, оскільки доказів того, що позивач був членом сім'ї померлої ОСОБА_5, вів з нею спільне господарство та вселився в спірне житлове приміщення, як член наймача суду не надано.

Під час судового розгляду справи позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що спірне приміщення було його постійним місцем проживання, ведення спільного господарства з померлою ОСОБА_5 та що остання коли-небудь за життя визнавала за ОСОБА_1 право на спірну квартиру..

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, оскільки посилання позивача у скарзі безпідставні та не ґрунтуються на вимогах закону.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: