АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2517/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Котули Л.Г.

при секретарі Крічфалуши С.С..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ПлатовоїЮлії Павлівни - представника Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, сум належних до виплати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, сум належних до виплати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.12.2004 відповідно до наказу № 243-К позивач був прийнятий на роботу до Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на посаду інженера з комп′ютерних систем І категорії, з часом він працював у вказаній філії на посадах інженера з комп′ютерних систем І категорії технічного відділу. Відповідно до штатного розпису розмір заробітної плати позивача на останній посаді становив 3100,00 грн. З березня 2014 року відповідачем було припинено фінансування Кримської філії, в тому числі припинено виплату заробітної плати працівникам. В березні та квітні 2014 року позивач виконувала свою роботу, що підтверджується даними табелів обліку робочого часу за вказані місяці. 25.04.2014 у зв'язку із порушенням відповідачем законодавства про працю (неодноразова невиплата заробітної плати) позивачем була подана заява про звільнення за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України . 25.04.2014 позивач був звільнений на підставі наказу № 65-К. Зазначає про те, що при звільненні розрахунок з ним не проведений, грошові кошти у день звільнення виплачені не були. У зв′язку із порушенням своїх трудових прав, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 13 206,47 грн. з яких: заробітна плата - 2 677 грн. 27 коп. за квітень 2014 року; винагорода за вислугу років - 187 грн. 41 коп.; компенсація за невикористані відпустки у розмірі - 7 623 грн., 84 коп.; заборгованість із заробітної плати на 01.04.2014 - 2 717 грн. 95 коп., а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.04.2014 по день ухвалення рішення судом у справі, розрахований за формулою наведеною в позовній заяві (сума на день подання позовної заяви - 50995 грн. 00 коп.).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року позов ОСОБА_5 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, сум належних до виплати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_5 заробітну плату у розмірі 2 677 грн. 27 коп., винагороду за вислугу років у розмірі 187 грн. 41 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7 623 грн. 84 коп., заборгованість по заробітній платі у розмірі 2 717 грн. 95 коп. та, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50 995 грн. 00 коп. Стягнуто з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в дохід держави судовий збір у розмірі 642 грн. 01 коп.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції представник відповідача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення , яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, мотивуючи тим, що рішення суду ухвалено при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, неправильному дослідженні та оцінки доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив про те, що судом першої інстанції не з'ясованні обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, а саме порушення його трудових прав на території Автономної Республіки Крим у період тимчасової окупації внаслідок збройної агресії Російської Федерації. На дані правовідносини також поширюються спеціальні норми, зокрема, Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», які безпідставно не застосовані судом. Вважає, що висновок суду про наявність вини головного підприємства (відповідача) у затримці розрахунку при звільненні позивача, зроблено при неповному дослідженні обставин, які мають значення для вирішення спору. Судом не враховано, що ведення бухгалтерського обліку на філіях підприємства здійснювалося ними самостійно, у зв'язку із чим у головного підприємства відсутня будь-яка інформація щодо розмірів нарахувань грошових коштів працівникам, дані табелів обліку працівників, відтак, у підприємства не було жодних документів щодо припинення трудових відносин працівника ОСОБА_5 з підприємством в особі його філії, а відтак і жодної можливості здійснити як нарахування грошових коштів, так і здійснити їх виплату. Головним підприємством було вжито всіх можливих заходів із вирішення ситуації, в якій опинилися працівники Кримської філії загалом та позивач зокрема, а саме: було запропоновано працевлаштування на головне підприємство чи інші регіональні філії підприємства - позивач відмовився; прийнято Наказ № 164, відповідно до п. 3 якого всіх працівників Кримської філії було переведено до Херсонської філії Держінформ'юсту в порядку п.2 ст. 33 КЗпП України, в тому числі і для можливості провести відповідні розрахунки з ними - позивач не приступив до роботи, хоча законодавство не передбачало отримання згоди у даному порядку переведення працівників. А тому підприємство не може нести відповідальність за такі дії позивача. Позивач не звертався жодним чином до основного підприємства, не направляв свої вимоги, не надавав жодних документів щодо розрахунку розміру належних сум до виплати, що підтвердив у судовому засіданні його представник. При цьому, позивач, з огляду на його фактичне місцезнаходження (тимчасово окупована територія Автономної Республіки Крим) зловживаючи своїми правами, вимагає сплати підприємством грошових коштів за час прострочення розрахунків відповідно до ст. 117 КЗпП України. Просив врахувати, що судом першої інстанції не було досліджено та не надано правової оцінки тій обставині, що вся документація Кримської філії залишилася на окупованій території, не була передана підприємству, а до суду надані лише ксерокопії документів. Жодного оригіналу документу не було досліджено чи витребувано у позивача, хоча у своїх запереченнях відповідачем наголошувалося на цій обставині та необхідності витребувати відповідні документи, для належного встановлення фактичних обставин справи.

У судовому засіданні 02 лютого 2016 року представник відповідача - Лесик М.А. підтримав доводи апеляційної скарги. Представник позивача ОСОБА_7 - заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. В наступні судові засідання представник відповідача не з'явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Кримська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України є відокремленим підрозділом державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, ним створена та йому підпорядковується. Правовий статус, порядок створення, діяльності та ліквідація Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України визначено положенням про Кримську філію (а.с. 57- 63). Філія не має статусу юридичної особи та діє на підставі положення.

Сторонами не заперечувалось, що позивач працював на посаді інженера з комп′ютерних систем І категорії технічного відділу Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та був звільнений з посади за угодою сторін згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 25.04.2014 відповідно до наказу № 65-К Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (а.с.17, 20).

Відповідно до даних наказу про припинення трудового договору позивача (а.с.20), розрахункового листка за квітень 2014 року (а.с.22, 148), відомостей обліку заробітної плати за квітень 2014 року (а.с.23) належними до виплати позивачеві при звільненні були наступні суми: заробітна плата у розмірі 2 677,27 грн.; заборгованість із заробітної плати на 01.04.2014 - 2 717, 95 грн.; винагорода за вислугу років - 187,41 грн. та компенсація за невикористані відпустки - 7 623,84 грн.

Із досліджених судом доказів та пояснень сторін, судом першої інстанції не встановлено факту виплати підприємством всіх сум, що належали працівникові ОСОБА_5 в день його звільнення.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 в частині стягнення з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь позивача заробітну плату у розмірі 2 677 грн. 27 коп., винагороду за вислугу років у розмірі 187 грн. 41 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7 623 грн. 84 коп., заборгованість по заробітній платі у розмірі 2 717 грн. 95 коп., суд першої інстанції керувався тим, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу - стаття 94 КЗпП України.

Положеннями статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У відповідності до статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з п.п.3.0. розділу 3 Колективного договору виплата основної заробітної плати на Підприємстві та його регіональних філіях (відділах, представництвах) здійснюється частинами - 2 рази на місяць, грошовою одиницею України. Аванс виплачується 20-22 числа поточного місяця із розрахунку 55% посадового окладу працівника за мінусом сум утримань, передбачених законодавством. Остаточний розрахунок з основної заробітної плати за місяць здійснюється з 5 по 7 число місяця, наступного за місяцем, за який виплачується заробітна плата. У випадку, якщо дні виплати заробітної плати збігаються із вихідними днями - заробітна плати виплачується напередодні цих днів (а.с.27).

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).

Встановивши у ході розгляду справи, що відповідачем згідно з вимогами чинного законодавства не проведено виплату належних працівникові сум при звільненні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в цій частині вимог позов ОСОБА_5 є обґрунтований, доведений належними і допустимими доказами, а тому підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам закону.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду в частині стягнення з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до часини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюютьсяглавою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, обставинами непереборної сили є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Ця подія повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути.

Як вбачається з матеріалів справи та визначено положенням Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, що місцезнаходження філії є м. Сімферополь, вул. Карла Маркса, 28/10 та здійснювала свою діяльність на території Автономної Республіки Крим.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації територія Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Із матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що внаслідок анексії Автономної Республіки Крим і неможливості у зв′язку з цим здійснення Кримською філією статутних завдань та функцій, головне підприємство ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» з березня 2014 року припинило фінансування Кримської філії та вжило необхідних заходів із захисту прав працівників Кримської філії. Наказом № 164 від 22 квітня 2014 року ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України затверджено план заходів з організації процедури закриття та переведення працівників Кримської філії. Даним наказом визначено про закриття Кримську філію ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» до 25 квітня 2014 року та переведення з 25 квітня 2014 року усіх працівників Кримської філії до Херсонської філії ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України», в тому числі і для можливості провести відповідні розрахунки з ними (а.с. 53-56, 64-65). За інформацією отриманою від директора Херсонської філії ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» жоден із працівників Кримської філії фактично не приступив до роботи у порядку переведення, у зв′язку з цим головним підприємством було виведено вищевказані посади наказом № 193 від 12 травня 2014 року (а.с.69).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що дійсно настали обставини непереборної сили, що унеможливлювали головне підприємство ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» виконати зобов'язання щодо здійснення розрахунки 25 квітня 2014 року при звільненні позивача ОСОБА_5 з посади інженера з комп′ютерних систем І категорії технічного відділу Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

Звільнення особи від відповідальності за затримку виплати заробітної плати працівникам, якщо така невиплата (затримка) виникла внаслідок тимчасової окупації (обставин непереборної дії) передбачено і спеціальним законом «Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» (Закон № 1636-VII) - п. 12.10 перехідних положень.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що затримка виплати ОСОБА_5 належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України відбулася з вини ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України». В цій частині вимог доводи апеляційної скарги представника відповідача є обгрунтованими.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50 995 грн. 00 коп. слід відмовити.

Відповідно до положень статті 88 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в дохід держави судового збору слід змінити, зменшивши суму судового збору з 642,01 грн. до 132,06 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Доводи скарги в частині витребування у позивача оригіналів документів на підтвердження своїх вимог були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції. У судовому засіданні 02 лютого 2016 року колегією судді задоволено клопотання представника відповідача Лесик М.А. про витребування оригіналів документів, на виконання якого представник позивача надав суду оригінал розрахункового листа на ім′я ОСОБА_5 та інформаційний лист від 25 квітня 2014 року № 04-15/16/669 щодо надання інформації при звільненні (а.с. 147, 148).

Інші доводи апеляційної скарги представника відповідача були предметом дослідження в суді першої інстанції, їм надана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Платової Юлії Павлівни - представника Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року в частині стягнення з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50 995 грн. 00 коп. скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50 995 грн. 00 коп. відмовити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року в частині стягнення з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в дохід держави судового збору змінити, зменшивши суму судового збору з 642,01 грн. до 132,06 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий

Судді: