У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Вох В.С.

за участі: представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду від 11 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства та стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Кузнецовського міського суду від 11 грудня 2015 року позов задоволено частково:

Визнано ОСОБА_1 батьком малолітнього ОСОБА_3, який народився 21.09.2013 року в м. Кузнецовськ Рівненської області.

Стягнуто із ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, працюючого слюсарем з ремонту та обслуговування перевантажувальних машин ЕРП ВП "Рівненська АЕС", зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в розмірі 1/5 частини заробітку (доходу) батька щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти стягувати з 3 лютого 2015 року, тобто з дня звернення до суду.

Стягнуто із відповідача по 243, 60 гривень судового збору на користь ОСОБА_2 та в дохід держави.

На рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у неповноті з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення (неправильне застосування) норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про помилковість висновку суду щодо відсутності доказів на спростування вимог позивача про те, що він є біологічним батьком дитини. Вважає, що оцінка судом доказів та зроблені ним висновки суперечать ст.ст. 60, 212 ЦПК України. Зокрема, в судовому засіданні допитано свідків, показання яких не збігаються з доводами позивача.

На його думку, суд неправильно визначився із з'ясуванням обставин проведення експертами судово-генетичної експертизи всупереч п.п. 2.5.4 Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи, що затверджені наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17.01. 1995 року №6 і зареєстровані у Міністерстві юстиції України 26.07.1995 року за №252/788. Зазначені норми передбачають певну послідовність проведення експертизи, яка була порушена експертами, в звязку з чим відповідач відмовився здати аналізи.

З огляду на наведені обставини судом не додержано ст. 5 Конвенції про захист прав і гідності людини щодо застосування біології та медицини: Конвенція про права людини та біомедицину від 4 квітня 1997 року, а також неправильне застосування положень ст. 128 СК України та розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Вважає, що оскаржуване рішення, яке ухвалене без проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, фактично означає призначення судом (державою) батька для дитини, а тому не дає впевненості у його законності, правдивості та правильності, не позбавляючи від правових сумнівів.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності та обґрунтованості позову, оскільки досліджені докази у їх сукупності і факт ухилення відповідача від проведення судово-генетичної експертизи вказують про те, що останній є біологічним батьком дитини.

При визначенні аліментів, які повинні бути стягнуті з ОСОБА_1 на утримання дитини, суд, урахувавши вимоги закону і обставини справи, присудив їх розмір у 1/5 частину заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 30 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини сторонами не оспорюються, що 21 вересня 2013 року в м. Кузнецовськ Рівненської області народився ОСОБА_3, про що 4 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кузнецовського міського управління юстиції вчинено відповідний актовий запис № 470 і видано свідоцтво про його народження (а.с. 5).

Матір'ю дитини є ОСОБА_2, а батьком записано "Стельмаха Дениса Сергійовича" на підставі її заяви.

Спірні правовідносини виникли з приводу визнання батьківства за ОСОБА_1 та стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, в звязку з чим у лютому 2015 року позивач звернулася до суду з відповідним позовом до відповідача.

Рішення суду відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України є однією з підстав визначення походження дитини від батька, якщо мати та батько не перебувають у шлюбі між собою.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. третьому п. 3 своєї постанови від 15.05.2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вбачається, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин застосуванню підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, визнавши відповідача батьком дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та стягнувши на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина.

Судом правильно оцінено зібрані докази в їх сукупності та ураховано те, що ОСОБА_1, добровільно погодившись на проведення призначеної на підставі ухвали Кузнецовського міського суду від 4 березня 2015 року судово-генетичної експертизи і з'явившись з цією метою до експертної установи, в приміщенні відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи відмовився від відібрання в нього зразка крові. Через відсутність згоди відповідача на вчинення необхідної експертної дії завідувачем відділення та лаборантом складено відповідний акт, а начальником бюро в звязку з цим повернуто ухвалу суду про призначення експертизи без виконання.

Згідно зі ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про визнання батьківства, материнства суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи.

Тобто ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи: неподання експертам необхідних матеріалів або документів, які є в особи; відмова надати зразки для дослідження; недопуск до приміщень або майна, яке підлягає дослідженню тощо.

При цьому суд фактично виходить з припущення, що особа ухиляється від участі в експертизі, оскільки побоюється її результатів, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним. Ця норма є винятком із загального правила, сформульованого у ч. 4 ст. 60 ЦПК України про те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Визнання факту можливе лише у разі ухилення від експертизи, яка призначалася саме для встановлення цього факту.

Неявка особа, яка бере участь у справі, на експертизу, якщо без цього її провести неможливо, або ухилення від її подання експертам необхідних матеріалів ще не безумовною підставою для визнання відмови у визнанні судом факту, для з'ясування якого була призначена експертиза. Це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від того, яка сторона, через які причини не з'явилася на експертизу або не подала необхідних матеріалів, а також яке значення має для неї висновок експерта, беручи до уваги всі докази, що є у справі, в їх сукупності.

Також, вирішуючи спірні відносини, суд обґрунтовано оцінив наявну переписку між сторонами в соціальній мережі "В контакте", звідки встановлено, що 25 січня 2013 року о 22 год. 21 хв. відповідач написав повідомлення ОСОБА_2 з пропозицією перервати її вагітність, що побічно підтверджує його причетність до такого фізіологічного стану позивача.

Крім того, правильно взято до уваги і свідчення ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які детально та послідовно показали про відомі їм обставини щодо відносин між сторонами та вагітності ОСОБА_2

Ці докази разом із іншими перевіреними судом фактичними даними безперечно вказують про те, що батьком дитини є саме ОСОБА_1, обґрунтований висновок про що зробив суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про помилкову оцінку перевірених доказів у справі спростовуються вимогами процесуального закону і правильністю висновків суду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання ОСОБА_1 на процесуально-правові порушення, допущені судом при розгляді справи, на увагу не заслуговують, виходячи з такого.

Згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Про конкретні факти таких порушень, що потягли би помилкове вирішення сімейно-правового спору, відповідач не зазначив, а апеляційним судом їх здобуто не було.

Необґрунтованими і голослівними є його доводи про недодержання п.п. 2.5.4 Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи, що затверджені наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17.01. 1995 року №6 і зареєстровані у Міністерстві юстиції України 26.07.1995 року за №252/788.

Щодо його тверджень про порушення прав, передбачених ст. 5 Конвенції про захист прав і гідності людини щодо застосування біології та медицини: Конвенція про права людини та біомедицину від 4 квітня 1997 року, а також неправильне застосування положень ст. 128 СК України та розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", то колегія суддів з ними погодитися не може.

Так, частина 1 ст. 3 ЦПК України надає кожній особі право на звернення до суду в порядку, встановленому цим Кодексом, за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини зокрема.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи ОСОБА_1 на необхідність та вимушеність судового захисту його прав є неприйнятними для апеляційного суду, адже тим самим порушуватимуться права дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 рішення суду в частині присудження аліментів не оскаржувалося, тому ця обставина унеможливлює його перевірку на предмет законності та обґрунтованості в апеляційному порядку.

Решта доводів апеляційної скарги на увагу колегії суддів не заслуговують через їх необґрунтованість.

Справедливість, добросовісність та розумність з урахуванням моральних принципів суспільства згідно із ч. 9 ст. 7 СК України є одними із загальних засад сімейних відносин.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні свого рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Кузнецовського міського суду від 11 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: