Справа № 744/1245/15-ц Провадження № 22-ц/795/445/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Попович В. В. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представників відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 06 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 закладу «Семенівський районний будинок культури» Семенівської районної ради Чернігівської області, третя особа Семенівська районна рада Чернігівської області, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку ,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 06 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з комунального закладу «Семенівський районний будинок культури» Семенівської районної ради Чернігівської області на користь ОСОБА_7 середній заробіток в сумі 2436 гривень 48 копійок за період з дня звільнення за весь час затримки по день фактичного розрахунку - з 04 вересня 2015 року по 26 жовтня 2015 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зобовязано відповідача ОСОБА_8 заклад Семенівський районний будинок культури» Семенівської районної ради Чернігівської області внести відомості про дату, підстави звільнення з роботи до трудової книжки позивача ОСОБА_7

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд не мав приймати як доказ акт про відмову ОСОБА_7 від підпису та отримання документів 04.09.2015 року, оскільки у рішенні суду пояснення ОСОБА_9 та свідків викладені не повно, не зазначені пояснення позивача щодо обставин вручення копії наказу про звільнення, позивач отримала копію наказу про звільнення 04.11.2015 року і в місячний строк звернулася до суду з позовом.

ОСОБА_7 вважає, що причина її відсутності 03.09.2015 р. на роботі є поважною, оскільки вона загоняла дорослого бика у приміщення, зважаючи, що гуляючий на вулиці бик є небезпечним для оточуючих. Наголошує, що вироком Семенівського районного суду від 13 березня 2009 року у кримінальній справі №1-22/2009 року було засуджено ОСОБА_10 за ч.1 ст.129 КК України через те, що у січні 2009 року із господарства ОСОБА_7 вже вибігав на вулицю дорослий бик, який напав та ледве не покалічив ОСОБА_11, завдавши йому тілесних ушкоджень.

ОСОБА_7 стверджує, що у порушення ч.ч.1,3 ст.149 КЗпП України відповідач не намагався зясувати причину її відсутності на роботі та отримати письмові пояснення про причини неявки, не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну при цьому шкоду та попередню роботу працівника.

ОСОБА_7 та її представник в судове засідання не з»явивилися, про час і місце судового розгляду справи належним чином сповіщені, що документально підтверджено (а.с.122,124,127,132,133,136). Від ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи без її участі та з проханням задовольнити апеляційну скаргу. Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд вважає за можливе слухати справу без участі позивача та її представника у судовому засіданні, оскільки їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Представники відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали та стверджували, що звільнення ОСОБА_7 відбулось у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, рішення суду першої інстанції вважають законним і обгрунтованим.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною 1 статті 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову про поновлення на роботі, виходив з недоведеності порушення трудових прав ОСОБА_7 та з того, що позивач, маючи реальну можливість повідомити відповідача про причину невиходу на роботу, поставити питання у письмовій формі про надання відгулу на 03 вересня 2015 року, не прийняла дієвих заходів, вчинила прогул, тобто не з»явилась на роботі без поважних причин, а тому її звільнення відбулось на законних підставах.

Апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Положеннями ст. 232 КЗпП України визначено, що працівник може звернутись до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Приписами статті 234 КЗпП України зазначена можливість для суду поновити пропущений з поважних причин процесуальний строк.

Як розяснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом для того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що з 01 березня 2010 року згідно наказу № 11 районного будинку культури відділу культури та туризму Семенівської райдержадміністрації ОСОБА_7 прийнято на роботу в районний будинок культури тимчасово на посаду техпрацівника, на 0,75 ставки з встановленням 2 розряду та посадовим окладом 744 грн. - на період з 01 березня по 31 березня 2010 року (а.с.29).

01 квітня 2010 року наказом районного будинку культури відділу культури та туризму Семенівської райдержадміністрації № 14 продовжено з ОСОБА_7 строк трудової угоди на період відпустки по догляду за дитиною відсутнього працівника (а.с. 4). Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

Як встановлено судом, наказом комунального закладу Семенівський районний будинок культури Семенівської районної ради Чернігівської області № 17 від 04 вересня 2015 року ОСОБА_7 звільнено з роботи на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України - за прогул без поважних причин. Підставою для звільнення у наказі визначено, зокрема, доповідні записки про відсутність ОСОБА_7 на робочому місці 03.09.2015 р. та про неналежне виконання своїх посадових обов»язків. На цьому наказі зроблено відмітку про те, що ОСОБА_7 від підпису про ознайомлення з цим наказом відмовилась у присутності свідків. (а.с.5, 22 25). На спростування зазначених обставин ОСОБА_7 не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному ніяких належних і допустимих доказів.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 04 вересня 2015 року директором ОСОБА_8 закладу Семенівський районний будинок культури ОСОБА_9 у присутності головного бухгалтера ОСОБА_12, адміністратора Лукан Н.М., прибиральниці ОСОБА_13, слюсара ОСОБА_14 складений акт про те, що ОСОБА_7 отримала наказ про звільнення та довідку про нараховану заробітну плату 04.09.2015 року, але від підпису про отримання цих документів відмовилася, а також відмовилася надати трудову книжку для внесення відповідних записів, яка знаходилась у неї. Зрозумілих пояснень своєї відмови не було надано. Зазначеий акт є чинним, його достовірність позивачем не спростована ні у суді першої інстанції, ні упродовж розгляду справи апеляційним судом і цей документ є належним і допукстими доказом у справі (а.с.19).

Як встановлено апеляційним судом, згідно акту від 04.09.2015 р. про відсутність на роботі працівника, ОСОБА_7 була відсутня на роботі 03.09.2015 р. упродовж усього її робочого дня - з 8-00 год. до 14-00 год. У цьому акті зазначено, що від надання письмових пояснень ОСОБА_7 відмовилась. Зазначений акт є чинним і доказів його недійсності позивачем не надано, а відтак цей документ спростовує твердження позивача про те, що усупереч вимог ст. 149 КЗпП України відповідач не зажадав від неї письмове пояснення для з»ясування причин відсутності на роботі 03.09.2016 р. (а.с.21).

За поясненнями ОСОБА_7 її не було 03 вересня 2015 року на роботі з тих підстав, що за повідомленням чоловіка із сараю, який розташований у садибі подружжя у с. Крути, втік дорослий бик. Через відсутність мобільного телефону вона не змогла повідомити про причини її неявки на роботі та, пам'ятаючи події 2009 року, одразу поїхала на велисипеді до с. Крути, щоб скоріше загнати бика до сараю, оскільки бик більш за всіх слухає саме її.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що вироком Семенівського районного суду від 13 березня 2009 року у справі №1-22/2009 року ОСОБА_10 визнано винним за ч. 1 ст. 129 КК України та призначено покарання - обмеження волі строком на 2 роки; на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.

У кримінальній справі №1-22/2009 року встановлено, що 02 січня 2009 року, біля 11 години, ОСОБА_10 йшов по вул. Кути в м. Семенівка, де з належного ОСОБА_7 господарства № 34 вискочив та напав на нього бик, завдавши ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень. В той же день, 02 січня 2009 року, біля 12 години, ОСОБА_10, будучи в стані алкогольного спяніння та бажаючи застрелити бика, вдома взяв мисливську рушницю та, зайшовши до господарства № 34 по вул. Кути в м. Семенівка, де проживає сім»я ОСОБА_7 та ОСОБА_15, став цілитись у бика, ігноруючи присутніх ОСОБА_7 та ОСОБА_15 З метою залякати господарів, ОСОБА_10 зробив постріл зарядом типу „ Жакан" в землю, під ноги ОСОБА_15, влучивши останньому у праву ногу, завдавши тілесних ушкоджень у вигляді рваної вогнепальної рани правої стопи, які згідно висновку експерта № 003 від 26.01.2009 року відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоровя.

Проте, зазначений вирок суду не може бути доказом на підтвердження наявності поважних причин відсутності ОСОБА_7 на робочому місці 03.09.2015 року, зважаючи на таке.

Викладені у вказаному вироку суду події відбулись у 2009 р. Продовжуючи після цього утримувати у господарстві дорослого бика, ОСОБА_7 та її чоловік ОСОБА_15 згідно до ст. 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» були зобов»язані створити такі безпечні умови утримання бика на добре огороженій території (в ізольованому приміщенні), які б виключали будь-яку можливість виникнення небезпеки для людей внаслідок неконтрольованого потрапляння бика на вулицю.

При цьому позивачем не доведено жодними доказами, що 03.09.2015 р. бик вирвався на вулицю та створював небезпеку для оточуючих і не доведено, що протягом робочого дня з 8-00 год. до 14-00 год., вона загоняла бика у безпечне місце, а рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом із сукупності показань свідків ОСОБА_13, ОСОБА_16, ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та ОСОБА_12 установлено, що ОСОБА_7 неодноразово порушувала трудову дисципліну; відмовлялась повернути роботодавцеві трудову книжку, яку отримувала для нарахування пенсії; відмовилась від надання пояснень стосовно невиходу на роботу 03.09.2015 р.; отримала наказ про звільнення та довідку про нарахування заробітної плати, але від підпису про отримання цих документів відмовилась. Показання цих свідків позивачем не спростовані ніякими доказами та підтверджують неналежне ставлення ОСОБА_7 до виконання своїх обов»язків, а відтак відповідач обгрунтовано обрав стягнення у вигляді її звільнення за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Посилання ОСОБА_7 на те, що в оскаржуваному рішенні неповно викладені пояснення представника відповідача ОСОБА_9 та показання свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_17, допитаних судом першої інстанції, суперечать технічному запису судових засідань суду першої інстанції за 05.01.2016 р.

Відтак, ОСОБА_7 висновки оскаржуваного рішення про невихід на роботу без поважних причин в належний спосіб не спростовані

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку та зобовязання внести запис у трудову книжу, суд першої інстанції правильно визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільенні позивача. Відповідачем неправильність розрахунків суду першої інстанції в апеляційному суді не підтверджена жодними доказами.

Зважаючи, що позивач 03.09.2015 р. знаходилась у місті Семенівка, яке є районним центром Чернігівської області та ураховуючи сучасні можливості інформаційних технологій та зв»зку, апеляційний суд критично ставиться до пояснень ОСОБА_7 про те, що з 06.00 год ранку 03.09.2015 р. вона не мала можливості попередити роботодавця про відсутність на роботі та про причини такої відсутності.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що позивач маючи реальну можливість повідомити відповідача про причину невиходу на роботу, вирішити питання про надання відгулу, не з»явилась на роботі без поважних причин, тому відповідач правомірно звільнив ОСОБА_7 з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КзпП України.

Враховуючи викладені обставини, матеріали справи у їх сукупності, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає, що справа судом першої інстанції розглянута повно та об»єктивно, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процессуального права, зазначені в ньому висновки відповідають фактичним обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Семенівського районного суду Черінгівської області від 06 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий:Судді: