АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/789/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Осаулов А.А.
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмили Анатоліївни, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису недійсним, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмили Анатоліївни, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису недійсним, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечили.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмили Анатоліївни, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та просила суд визнати недійсним виконавчий напис № 743, виданий 12.06.2012 року Тимошенко Л.А. про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 753698 грн. 42 коп., визнати за позивачем право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та витребувати їх з незаконного володіння ОСОБА_4, стягнути судові витрати у справі.

В подальшому позивачем було подано заяву про зміну позовних вимог, відповідно до яких позивачем було залучено в якості співвідповідача ОСОБА_5 та просила витребувати у неї нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Вимоги обґрунтовує тим, що 16.07.1969 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено шлюб. За час шлюбу 19.06.2007 року подружжям було придбано за договором купівлі-продажу спірні нежилі приміщення. 02.03.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів у сумі 738168,90 грн. та іпотечний договір з предметом іпотеки - нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, зі строком виконання до 02.03.2012 року, які були посвідчені Тимошенко Л.А.

12.06.2012 року приватним нотаріусом КМНО Тимошенко JI.A. було вчинено виконавчий напис № 743 про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 суми боргу в сумі 753698,42 грн. Позивач вказує, що вказаний виконавчий напис є недійсним, оскільки його вчинено з порушенням вимог законодавства України. Зокрема, нотаріус відповідно до положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України має право вчинити виконавчий напис після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Крім того, приватний нотаріус вчинила виконавчий напис не маючи підтвердження про отримання ОСОБА_6 письмової вимоги, яку останній не міг отримати, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, і, відповідно, не маючи підтверджень про безспірність суми боргу, яка не відповідає іпотечному договору та договору позики і є більшою. Також Тимошенко Л.А. при вчиненні виконавчого напису не було дотримано вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Нежилі приміщення після смерті чоловіка позивача входять до складу спадщини та належать позивачу з моменту її відкриття, тобто з 03.11.2011року. Оскільки позивачем не вчинялось жодних договорів щодо відчуження спірного нерухомого майна, а ОСОБА_4 незаконно набула право власності на спірні нежитлові приміщення і зареєструвала за собою право власності, то це унеможливлює видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом. 20.11.2013 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу продала спірне нерухоме майно ОСОБА_5, яка набула його без достатніх на те законних підстав. У зв'язку з вищевикладеним, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Зокрема, суд касаційної інстанції вказав, що судом першої інстанції не було взято до уваги висновок Верховного суду України, викладений у Постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-18цс13, не з'ясував, чи пред'являла ОСОБА_4 до ОСОБА_1, як спадкоємця майна померлого, вимоги про повернення суми боргу, у зв'язку з чим у неї б виникло право на звернення стягнення на предмет застави. Крім того, суд першої інстанції не з'ясував, чи можна вважати фактом одержання боржником письмової вимоги про усунення порушень дружиною боржника.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 16.07.1969 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено шлюб (а.с.9).

За час шлюбу подружжям 19.06.2007 року було придбане за договором купівлі-продажу нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

02 березня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір позики грошових коштів у сумі 738168 грн. 90 коп., що в еквіваленті по курсу НБУ складає 93000 доларів США (а.с.15).

В матеріалах справи також наявна згода одного із подружжя на розпорядження майном від 02.03.2011 року (а.с. 49), відповідно до якої позивач надала згоду на укладення та підписання договору позики грошових коштів та передачу в іпотеку спірних приміщень, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Тимошенко T.A., зареєстровано в реєстрі за № 338 (а.с.49).

В забезпечення виконання зобов'язань за Договором позики грошових коштів того ж дня між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений Договір іпотеки, предметом якого є нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).

Пунктом 6.1. Договору іпотеки визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання по Договору позики в цілому або в його частині та невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обов'язків, встановлених договором, в цілому або в тій чи іншій частині, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до п.6.3 Договору іпотеки може бути здійснено за рішенням суду, виконавчим написом нотаріуса, передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання по Кредитному договору в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору; продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Згідно п. 6.4 Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадку і порядку встановлених законом.

23 квітня 2012 року на адресу боржника ОСОБА_6 приватним нотаріусом КМНО Тимошенко Л.А. була направлена заява ОСОБА_4 про виконання зобов'язань за Договором позики. Крім того, у вказаній заяві наявне попередження про те, що у разі невиконання своїх зобов'язань за вказаним Договором протягом 30 днів ОСОБА_4 буде розпочато процедуру звернення стягнення за рахунок майна, що було передано боржником за Договором іпотеки від 02.03.2011року (а.с. 50).

Вказану заяву 10 травня 2012 року було отримано особисто позивачем (а.с. 51).

Суд дійшов висновку, що вказаний лист нотаріуса є повідомленням позивача, як спадкоємця після смерті позичальника ОСОБА_6, про необхідність виконання грошового зобов'язання.

Зокрема, позивач знала про існування та настання 02.03.2012 року строку виконання вказаного зобов'язання її покійного чоловіка з огляду на надання згоди на укладення відповідних договорів позики грошових коштів та передачу в іпотеку нежитлових приміщень (а.с.49).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Будучи спадкоємцем за законом, відповідно до вимог ст.ст.1223, 1269 ЦК України ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 23.02.2012 року із наданням необхідного переліку документів (а.с.3, т.2).

Статтями 87, 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подається оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно.

Судом встановлено, що 12 червня 2012 року на підставі заяви ОСОБА_4 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. було вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 неповернуті в строк до 02.03.2012року на підставі Договору позики від 02.03.2011 року, грошові кошти у розмірі 738168 грн. 90 коп., зареєстровано в реєстрі за № 743 (а.с. 123).

Як вбачається з матеріалів справи, приватним нотаріусом КМНО Тимошенко Л.А. оскаржуваний виконавчий напис було вчинено відповідно до вимог ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 10 Договору позики грошових коштів.

Позивач в лютому 2012 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а в травні 2012 року позивач, як спадкоємець після померлого, отримала вимогу про необхідність погашення боргу, яку з огляду на відсутність заперечень в той час, прийняла як особа, що повинна відповідати за борги свого померлого чоловіка.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що приватним нотаріусом КМНО Тимошенко Л.А. було виконано умову щодо повідомлення боржника про усунення порушення виконання зобов'язання. Вказану вимогу отримав позивач, при цьому позивачем не було вчинено жодних дій та не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про повідомлення нотаріуса про спірність суми заборгованості, смерть ОСОБА_6 та про неможливість виконання зобов'язань за Договором позики та вчинення виконавчого напису.

Доводи позивача про те, що зі смертю її чоловіка припинилися зобов'язання за договорами позики та іпотеки, у зв'язку з тим, що були нерозривно пов'язані з особою боржника, вірно не прийняті судом виходячи з наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник, ОСОБА_6, помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, актовий запис № 15317 (а.с. 10).

Згідно ст. 608 ЦК України, зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з чим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до ст.1 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-ІУ «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (ст. 1282 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником.

Тобто, у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 17.04.2013 року у справі № 6-18цс13.

23 лютого 2012 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. з заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_6 (а.с. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Отже, враховуючи вищевикладене, зобов'язання щодо повернення боргу за договором позики не є таким зобов'язанням, що нерозривно пов'язано з особою померлого ОСОБА_6, та може бути виконано особами, які прийняли спадщину.

Статтею 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 6.5 Договору іпотеки визначено, що за рішенням Іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись в позасудовому порядку, передбаченому Застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке визнається Сторонами договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, та чинним законодавством України, зокрема, шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання відповідно до наведених нижче умов.

У випадку набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на Предмет іпотеки Іпотекодавець цим Договором підтверджує свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателя Предмета іпотеки. При цьому вартість набуття у власність предмета іпотеки визначається на підставі оцінки Предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Іпотекодавець підписанням цього Договору засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього Договору, для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки не вимагається.

Цей договір має силу правовстановлюючого документу та засвідчує перехід права власності на предмет іпотеки від Іпотекодавця до Іпотекодержателя.

Як вбачається з копії Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 04.04.2012 року власником спірних нежитлових приміщень був зазначений ОСОБА_6 (а.с. 21).

Судом встановлено, що 27.12.2012 року ОСОБА_4 зареєструвала перехід права власності на предмет іпотеки, а саме нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 4а) (в літ. А) загальною площею 155, 80 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією витягу з реєстру про державну реєстрацію прав.

20 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено Договір купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 4336 (а.с. 57).

Суд першої інстанції вірно послався на п.5 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», яким роз'яснено, що, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що перехід права власності на предмет іпотеки до ОСОБА_4 та подальше відчуження вказаного нерухомого майна у власність ОСОБА_5 було здійснено відповідно до вимог чинного законодавства та умов Договору іпотеки і Договору купівлі-продажу.

Крім цього, судом вірно зазначено, що позивачка просила визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом 12 червня 2012 року за № 743, недійсним, а відповідно до положень Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є однією із форм нотаріальної дії.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат», передбачена можливість оскарження у судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України, позивач має право звернутись до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню або повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса.

Чинним законодавством не передбачена можливість визнання такої нотаріальної дії як вчинення виконавчого напису, недійсною.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про підставність позовної вимоги про визнання недійсним виконавчого напису нотаріуса колегія суддів не приймає до уваги, оскільки виконавчий напис нотаріуса про стягнення суми заборгованості за договором позики, який є предметом розгляду, є виконавчим документом (п.4 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження») і може бути лише підставою для відкриття державною виконавчою службою виконавчого провадження і подальшого примусового стягнення боргу.

Таким чином, вимога про визнання виконавчого напису недійсним з посиланням на статті 203, 215 ЦК України, які регулюють питання дійсності правочинів, є необґрунтованою, тому судом першої інстанції правомірно відмовлено в її задоволенні.

Щодо підстав набуття права власності колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Отже, право власності на приміщення виникло у ОСОБА_4 (Продавець за Договором купівлі-продажу) на підставі Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. 02.03.2011 року за реєстровим №343, який містить відповідне застереження у п.6.5.1., а не на підставі виконавчого напису №743, виданого 12.06.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, Іпотечний договір є дійсним, та був укладений за життя ОСОБА_6 (Іпотекодавця) за згодою Позивача (а.с. 49, т.1). Дійсність цього договору Позивачем не спростовується.

Таким чином, оскільки Іпотекодавець ОСОБА_6належним чином уклав договір іпотеки приміщень із застереженням про їх відчуження, а Позивач надав згоду на укладення такого договору, тобто вказані особи виразили свою волю на відчуження приміщень в разі порушення основного зобов'язання, перехід права власності на приміщення до ОСОБА_4 на підставі Іпотечного договору не відноситься до випадків, коли майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, що передбачені п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст.608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Зобов'язання за договором позики та договором іпотеки не віднесені законодавством до таких, які нерозривно пов'язані з особою боржника, а серед підстав припинення таких договорів законодавство не містить такої підстави як смерть боржника, тому вони можуть бути виконані іншою особою і продовжують діяти після смерті боржника.

Тобто, твердження Позивача про припинення договорів позики та іпотеки у зв'язку припиненням цивільної дієздатності ОСОБА_6 (Боржник та Іпотекодавець) після його смерті є таким, що не відповідає чинному законодавству.

Крім цього, згідно п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.2 ст. 1220 ЦК України).

Таким чином, оскільки Позивач прийняла спадщину за ОСОБА_6, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини 22.02.2012 року (а.с. 3, т.2), то з дня смерті ОСОБА_6 (з 03.09.2011 року) до позивача як його спадкоємця, перейшли всі права і обов'язки ОСОБА_6, включаючи зобов'язання за договором позики та Іпотечним договором. А тому, з настанням строку виконання договору позики від 02.03.2011 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, тобто з 02.03.2012 року, позивач зобов'язана була виконати зобов'язання боржника за цим договором позики, повернувши ОСОБА_4 грошові кошти.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що Приміщення були відчужені з порушенням процедури, встановленої законодавством для звернення стягнення на майно за Іпотечним договором внаслідок порушення основного зобов'язання та посилається на те, що ОСОБА_6 не був належним чином повідомлений про необхідність виконати зобов'язання за договором позики.

Однак, ще з 03.09.2011 року до позивача перейшли всі права та обов'язки за договором позики, а тому для звернення стягнення на майно необхідно було повідомити позивача. В матеріалах справи наявні докази, які підтверджують,що позивачем було отримано повідомлення про необхідність виконання зобов'язань за договором позики, а також про наслідки такого невиконання, а саме: 10.05.2012 року позивачем було отримано вимогу нотаріуса, що підтверджується розпискою про отримання рекомендованого повідомлення (а.с.51, т.1). Позивачем вказане повідомлення залишено без відповіді.

Крім цього, відповідно до висновку Верховного Суду України у справі №6-39554св10 від 06.10.2010 року, який у силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковим, роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» в силу іпотеки іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Згідно ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих же умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Отже, правила ст. 1281 ЦК України не застосовуються до зобов'язань,

забезпечених іпотекою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді