Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Справа153/105/16-ц

Категорія 56

Код суду: 231

Ямпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді ГОЛОВІНА В.А.

за участю:

секретаря с/з ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ямполі

цивільну справу за позовом позивача, фізичної особи ОСОБА_3 до відповідача, юридичної особи ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», третя особа без самостійних вимог: юридична особа Вінницьке обласне управління інспекції з питань захисту прав споживачів про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», третя особа без самостійних вимог: Вінницьке обласне управління інспекції з питань захисту прав споживачів про захист прав споживачів. Вказав, що 11.01.2016 року він та представник ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» ОСОБА_4 підписали договір фінансового лізингу №002866, умови якого, як йому пояснили в усній формі, передбачають придбання його контрагентом предмета лізингу, а саме: автомобіля марки RENAULT SANDERO, у власність та передачу його йому у користування як лізингоодержувачу після сплати адміністративного платежу. До підписання даного договору представник усно повідомила йому про необхідність сплатити адміністративний платіж, який становить фіксовану суму 70000 гривень, що він і зробив. Однак після отримання примірника договору з відповідними додатками зясувалося, що належний до сплати адміністративний платіж є погоджений сторонами відсотком від вартості предмета лізингу і становить 28139,958 грн. Таким чином, дізнавшись, що внаслідок обманних дій відповідача ним переплачено 41860,042 грн, а також виявивши ряд несправедливих в контексті положень ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умов договору, він скористався правомочністю, передбаченою ч.6 ст.11 цього закону про відкликання своєї згоди на укладення договору та вимагати повернення сплаченої ним повної суми адміністративного платежу, про що направив повідомлення ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», яке й досі залишається проігнорованим. Тому з метою захисту своїх споживчих прав, він звернувся до суду з даним позовом, і просить суд стягнути з відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» сплачений ним адміністративний платіж в розмірі 70000 гривень, а також пеню в розмірі 3500 гривень за прострочення повернення суми адміністративного платежу за пять днів, станом на дату подачі позовної заяви до суду (02.02.2016 року).

Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в судове засідання не зявився. Суду надано клопотання представника ОСОБА_5, з проханням справу слухати у відсутність представника товариства. Також надані письмові заперечення, в яких зазначено, що позовні вимоги вони не визнають та просять у задоволенні позову відмовити, так як він є безпідставний, необґрунтований та такий, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом. Договір фінансового лізингу №002866 від 11.01.2016 року та додатки №№1,2 до договору, укладений між сторонами даного цивільно-правового спору відповідають вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг», ЦК України. Договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого Договору, додатків, заяви від 11.01.2016 року та сплати адміністративного платежу, а отже між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Позивачем 11.01.2015 року було сплачено 70000 грн, з яких у відповідності до Договору та додатку №1 зараховано першочерговий адміністративний платіж у розмірі 28139,90 грн та частину авансового платежу у розмірі 41860,10 грн. Позивачем не наведено жодного належного доказу, що його обманювали, щодо природи правочину або прав чи обовязків за Договором. Договір та додатки до нього містять детальний опис послуг, що надаються відповідачем. В момент підписання угоди позивач отримав примірник Договору та додатки до нього. Опис послуг приведено детально, щоб виключити необхідність їх усного тлумачення та уникнення подальших непорозумінь між сторонами з приводу трактування умов Договору. Підписавши Договір та додатки до нього, позивач тим самим підтвердив свою обізнаність з умовами Договору та висловив свою згоду з цими умовами. Даний позов є безпідставний і не підкріплений жодним належним доказом, тому в задоволенні заявлених позивачем вимог просять суд відмовити.

Представник третьої особи без самостійних вимог Вінницької обласної інспекції з питань захисту прав споживачів в судове засідання не зявився. Суду надано письмове клопотання за підписом голови комісії з реорганізації Держспоживінспекції у Вінницькій області ОСОБА_6, в якому зазначено прохання справу слухати у відсутність представника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області. Заявлені позовні вимоги позивача ОСОБА_3 підтримують в повному обсязі. Вважають, що умови Договору представником відповідача не були розяснені належним чином, що позбавило позивача права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послугу, що надається. Вони вважають, що при укладанні даного Договору мало місце порушення відповідачем прав споживача ОСОБА_3

Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Із досліджених письмових доказів встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ТОВ «Лізингова компанія» «ВАШ АВТО» 11 січня 2016 року уклали договір фінансового лізингу №002866, за умовами якого товариство зобовязалося придбати у власність предмет лізингу, а саме: автомобіль «RENAULT SANDERO» та передати його ОСОБА_3 у користування на строк та на умовах, передбачених цим Договором, а ОСОБА_3 зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.10-24).

На виконання даного Договору згідно квитанції від 11.01.2016 року позивач ОСОБА_3 на рахунок відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» сплатив суму в розмірі 70000 гривень, зазначивши призначення платежу: адміністративний платіж за договором фінансового лізингу №002866 (а.с.25).

Згідно п.1.7 та п.4.1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.2 ст.806 ЦК України відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Водночас, відповідно до п.п.3,17,19, 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Згідно п.2 ч.1, п.п.1,3 ч.2, п.п.1,2 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Згідно ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Однак, як вбачається із договору №002866 фінансового лізингу від 11.01.2016 року (п.1.3 договору), лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг). Тобто навіть при усвідомленні, що укладається договір лізингу, - наявне введення в оману стосовно його виду. Відповідачем створюється враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності вже придбані автомобілі за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 50% його вартості та 10% адміністративного платежу та 3% комісії за передачу, після чого відповідач на протязі 120 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування.

Крім того, представником відповідача позивачу було запропоновано при укладанні договору сплатити аванс за автомобіль, однак фактично цей платіж виявився адміністративним платежем, який у договорі формулюється як першочерговий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, про дійсне призначення якого, за твердженням позивача, його було введено в оману під виглядом сплати авансу, та і зрозуміти, що таке адміністративний платіж потрібно було прочитати договір, який йому для ознайомлення не давали. При цьому, сплачена позивачем сума адміністративного платежу 70000 грн не передбачена договірними умовами, так як відповідно до договору цей платіж становить суму 28139,958 грн.

Наведені обставини є істотними стосовно згоди потенційного лізингоодержувача на укладення договору, на умови якого в іншому випадку він би не погодився, та відповідно до п.2 ч.1, п.п.1,3 ч.2, п.п.1,2 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача. Згідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Крім цього, сам спірний договір не відповідає законодавству про фінансовий лізинг, нормам ЦК України та до нього включено положення, які порушують права споживача, що є підставою його недійсності.

Так, відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій сторін (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг являє собою вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 1.1 договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати і передати позивачу майно - автомобіль, тобто даний договір є договором непрямого лізингу.

Відповідно до ч.1 ст.807 ЦК України, ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Однак, як вбачається із договірних умов, - всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом.

Так, відповідно до договору зазначено: марка/модель RENAULT SANDERO, комплектація/модифікація - authentique, об'єм/тип двигуна - 1.2/бензин., тип КПП- мех., привід - повний. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі, що відрізняє її з-поміж інших однорідних речей, як це встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу. Правовідносини між сторонами такого договору регулюються спеціальним законом, у зв'язку з чим договірні умови мають чітко та вичерпно відповідати вимогам цього закону. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як вбачається із наведеного, у спірному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням ст.203 ЦК України.

Отже, укладений сторонами договір фінансового лізингу не містить обов'язкових істотних умов договору, оскільки він не містить таких індивідуальних ознак автомобіля, який наділений тільки йому властивими ознаками, що вирізняють цей автомобіль з-поміж інших однорідних авто.

Не відповідають вимогам законодавства і договірні умови щодо платежів, які лізингоодержувач повинен здійснити на користь лізингодавця.

Згідно ч.1 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до ч.2 наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом: г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв'язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено.

Однак відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими, так як не передбачені переліком, встановленим у наведеній вище законодавчій нормі та не пов'язані із користуванням предметом лізингу, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу.

Так, договірними умовами (розділ «Визначення термінів») передбачено «Адміністративний платіж», який визначається як першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Згідно додатку № 1 до укладеного із позивачем договору розмір адміністративного платежу складає 1094,94 доларів США, що становить 28139,958 грн, тобто 10% ціни предмета лізингу.

Таким чином зазначений платіж не є лізинговим платежем як у договірному визначенні, так і у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак таким, що не передбачений цим законом. Не передбачений такий платіж й іншими нормами цивільного законодавства (а ні положеннями про купівлю-продаж/поставку, ані найму, які застосовуються до правовідносин фінансового лізингу), у зв'язку з чим адміністративний платіж не має під собою правових підстав. Виходячи із звичаїв ділового обороту, плата за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання будь-якого договору не передбачена жодною нормою права, якою можна було б обґрунтувати такий договірний платіж не тільки за аналогією закону, а й за аналогією права та звичаю (звичаю ділового обороту). Водночас включення до договору та отримання відповідачем від позивача плати у сумі 120000 грн «за розгляд та підготовку документів для укладання договору», є порушенням принципів добросовісності, розумності та справедливості, відображених у п.п. 3.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509, ст.627 ЦК України.

Крім того, фінансовий лізинг є фінансовою послугою, зміст якої визначено у законі та полягає у наданні у користування предмету лізингу за плату.

Водночас спірний договір за своєю суттю є договором приєднання за визначенням згідно ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки його умови встановлені відповідачем у формулярі (стандартній формі), який надрукований типографським способом. Такий договір міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо "організації та оформлення" такого договору не можуть вважатися послугою в розумінні ч.1 ст.901 ЦК України та п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, зокрема, про ціну продукції. Включення відповідачем у ціну продукції платежів, які за законом не можуть бути покладені на споживача, суперечать цим положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частина 3 даного Закону визначає конкретні умови договорів, які є несправедливими.

Пунктом 12.1 договору передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний та частково або повністю авансовий платіж та не отримав предмет лізингу, має право розірвати договір за власним бажанням. У такому випадку поверненню підлягає 60% сплаченого авансового платежу, а 40% утримується у якості штрафу за дострокове розірвання договору, а адміністративний платіж у такому випадку не повертається взагалі.

Однак, відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто, штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобов'язання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов'язку. Натомість розірвання договору за бажанням лізингоодержувача є узгодженою сторонами договірною умовою. Тому використання лізингоодержувачем договірного права на розірвання договору не є порушенням зобов'язання, у зв'язку з чим застосування неустойки у вигляді штрафних санкцій та неповернення сплаченого за договором - суперечить нормам ЦК України.

Водночас договірна умова, передбачена п.12.1 договору в частині часткового повернення авансового та неповернення адміністративного платежів при розірванні договору прямо підпадає під поняття несправедливої умови, конкретно визначеної п. 4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Як вбачається із аналізу п.12.1 договору на предмет його відповідності зазначеній нормі закону, то згідно останньої при розірванні договору позивач мав би отримати відповідну компенсацію, проте договірна умова навпаки, передбачає таку компенсацію для відповідача (причому у порушення ст.549 ЦК України), що прямо суперечить закону та є конкретно визначеною ним несправедливою договірною умовою.

Відповідно до ч.5. п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну його інших положень договору, на вимогу споживача такий договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Відповідно до ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 цього Кодексу - є підставою недійсності даного правочину.

Пунктом 12.1 договору окрім невідповідності Закону України «Про фінансовий лізинг» в частині зазначення адміністративного платежу також суперечить ч.ч.1,2 ст.549 ЦК України в частині встановлення штрафу за розірвання договору у вигляді часткового повернення авансового платежу та неповернення адміністративного платежу та є водночас несправедливою умовою, передбаченою п.4 ч 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Статтею 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом.

Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

З огляду на вказані положення закону, принцип справедливості є засобом відновлення дисбалансу між економічно нерівними контрагентами договору, якщо більш сильна сторона зловживає своїм економічним становищем: він також є засобом відновлення рівноваги інтересів сторін, на які вплинули різноманітні обставини об'єктивного характеру, що не залежать від їх волі, тобто принцип справедливості направлений на захист економічно більш слабкої сторони договору або сторони, інтереси якої постраждали внаслідок істотної зміни обставин, в яких повинно відбутися виконання договору.

Принцип справедливості договору відповідає добросовісності його сторін (добросовісної поведінки), оскільки, лише діючи добросовісно, учасник правовідносин чинить справедливо щодо інших їх учасників.

Передбачені ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік умов договорів, які є несправедливими, кореспондуються з положеннями Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 року про несправедливі умови в споживчому договорі, яка включена до Плану виконання заходів з імплементації актів законодавства ЄС, затвердженого Мінекономрозвитку України, яким передбачена розробка проектів нормативно-правових актів з метою імплементації законодавства ЄС.

Згідно зі ст.3 вказаної Директиви, умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу вимоги про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов'язках сторін договору на шкоду споживачу. Несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами, причому не внаслідок того, що сторони не бажали цього, а з огляду на те, що споживач з об'єктивних причин не міг виразити свою волю щодо такої умови договору. Головною серед таких причин Директива називає наявність заздалегідь підготовленого контрагентом споживача проекту договору, в результаті чого останній був практично позбавлений можливості запропонувати внесення будь-яких змін до нього.

Включення відповідачем до договору фінансового лізингу зазначених вище умов суперечить ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Отже, передбачені договором фінансового лізингу зобов'язання зі сплати не передбачених законом платежів та їх неповернення при розірванні договору прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.10 ЦК України та ст.3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

Згідно ст.ст.5,21, ч.8 ст.18, ч.9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Зазначені вище обставини укладання спірного договору та його умови одночасно порушують принцип свободи договору, визначений ст.627 ЦК України. Так, закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Враховуючи дані обставини справи, суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь позивача ОСОБА_3 70000 гривень адміністративного платежу, сплаченого позивачем на користь відповідача на виконання договору при його укладанні, обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

Крім цього, позивачем ОСОБА_3 у встановленому законом порядку на підставі ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» було передано відповідачеві ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» повідомлення про відкликання його згоди на укладення договору та вимогу про повернення сплаченої ним суми 70000 гривень, адміністративного платежу в повному обсязі внаслідок припинення між ними правовідносин та відсутності правових підстав її встановлення та володіння відповідачем, яке було належним чином зареєстроване працівниками ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в журналі вхідної кореспонденції за №2222. Станом на 02 лютого 2016 року прострочення лізингодавця - ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», з повернення коштів триває пять днів. Таким чином, відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочення повернення суми адміністративного платежу за пять днів, станом на дату подачі позовної заяви до суду (02.02.2016 року), також є обґрунтованими і лізингодавець - ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», повинен сплатити позивачеві ОСОБА_3 пеню (1%) за кожний день затримки, а саме: 70000*1%*5 днів=3500 грн.

В решті частині позовних вимог про постановлення окремої ухвали, якою позивач бажає зобовязати відповідача вжити заходів щодо порушень чинного законодавства типовими договорами, суд вважає відмовити, так як предметом позову не являлось питання про визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Поскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, тому в порядку ст.88 ЦПК України позивач має право на відшкодування йому відповідачем, понесених ним і документально підтверджених судових витрат, а саме: 700 гривень 00 копійок судового збору.

Керуючись ст.ст.10,11,60,212,213,214,215 ЦПК України і на підставі ст.ст.42,55 Конституції України, ст.ст.184, 634, 806, 807, 808 ЦК України, ст.3,ст.6, ч.2 ст.10, ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.1,11,18,19,21,22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задоволити частково.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3, на підставі повідомлення про відкликання згоди на укладення договору фінансового лізингу №002866 від 11.01.2016 року, 70000 гривень адміністративного платежу, сплачених ним згідно договору фінансового лізингу №002866 від 11.01.2016 року.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 3500 гривень пені за прострочення повернення суми адміністративного платежу за пять днів, станом на дату подачі позовної заяви до суду (02.02.2016 року).

В решті частині позову відмовити.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 ОСОБА_3 ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 700 гривень.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області через Ямпільський районний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий В.А.ГОЛОВІН