Справа № 201/256/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

за участю секретаря Пєронкова М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 31 березня 2000 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2. 06 серпня 2002 року ОСОБА_2 з його дозволу зареєструвалася в квартирі 427, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Героїв буд. 3, та яка належить на праві власності позивачу. Згодом 11 квітня 2005 року в спірній квартирі зареєструвалася донька ОСОБА_2 - ОСОБА_3 З 2010 року шлюбні відносини між сторонами припинено. Восени 2011 року ОСОБА_2 зібрала свої речі та виїхала до Москви після чого вже в спірну квартиру не повернулася. Відповідач ОСОБА_3 в 2013 році також зібрала свої речі та покинула спірну квартиру. З того часу відповідачі в спірній квартирі не проживають, в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажають, тому позивач просить суд визнати відповідачів такими що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснивши що дійсно зі спірної квартири вони з*їхали забравши свої речі, однак за комунальні послуги періодично сплачували, тому вважають що вони не втратили право користування даним житловим приміщенням.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу від 11 грудня 1997 року ОСОБА_1 є власником кв. 427, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Героїв в м. Дніпропетровську /а.с.7/.

31 березня 2000 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2Е, який було зареєстровано Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, за актовим записом № 62 /а.с. 10/. Від шлюбу сторони мають двох синів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, 17 червня 2002 року /а.с. 11/.

06 серпня 2002 року в квартирі 427, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Героїв буд. 3 була прописана ОСОБА_2, згодом 11 квітня 2005 року в даній квартирі була прописана ОСОБА_3, що підтверджується довідкою про склад сім*ї від 04 вересня 2015 року /а.с. 13/.

Як пояснила в судовому засідання ОСОБА_2, в травні 2011 році вона поїхала до Москви заробляти гроші та після повернення з Москви в спірну квартиру так, і не повернулася, оскільки вони з позивачем вирішили пожити окремо. Діти залишилися проживати разом з позивачем, речі свої зі спірної квартири вона забрала, квартиру покинула добровільно, за комунальні послуги сплачувала періодично. Дані обставини в судовому засіданні підтвердив і позивач.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що дійсно на прохання її матері ОСОБА_2 ОСОБА_1 прописав її в своїй квартирі в якій вона проживала разом з ними та своїм малолітнім сином ОСОБА_6 до кінця травня 2012 року, однак потім стосунки з позивачем зіпсувалися разом проживати стало не можливо, тому вона зібрала свої речі та виїхала з квартири.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснили, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були одружені та проживали в квартирі яка належить ОСОБА_1. Восени 2011 році ОСОБА_2 поїхала до Москви щоб заробити гроші, однак після повернення в спірну квартиру вже не повернулася, оскільки вони вирішили пожити окремо. ОСОБА_3 виїхала зі спірної квартири в 2012 році.

Факт не проживання відповідачів у спірній квартирі також підтверджується актом про не проживання від 12 вересня 2015 року /а.с. 14/.

Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, вимоги позивачів стосовно визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 підлягають задоволенню, що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку.

Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 275,6 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.О. Демидова