22.02.2016 Єдиний унікальний номер 205/7332/15-ц
Справа №2/205/520/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Шерекіній А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 05 жовтня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом (а.с.4-5).

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала йому у розмірі 1/3 частки, батькові - ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частки та бабусі - ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько - ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді частини квартири АДРЕСА_1.

Звернувшись до нотаріальної контори для належного прийняття спадщини після смерті батька, позивач не зміг оформити належним чином спадкові права на дану квартиру, так як за життя померлий не зареєструвала за собою право власності на спадкове майно, а саме: на частину квартири після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку із чим, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька.

Враховуючи вищевикладене позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, в якому просить встановити факт того, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є матір'ю ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати за ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м., допоміжною площею - 20,3 кв.м.

Позивач в особі свого представника діючого на підставі довіреності - ОСОБА_6., в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити (а.с.92).

Відповідач в особі свого представника за довіреністю - Волошиної К.Е., в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Представником до суду надано письмову заяву, в якій він просить розгляд справи перенести на іншу дату (а.с.89).

Третя особа - Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора в особі свого представника в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надіслала письмову заяву, в якій просила справу слухати без своєї присутності відповідно до діючого законодавства, у зв'язку із зайнятістю (а.с.36).

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року).

За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В ході судового засідання встановлено, що на підставі ордеру №846 від 03.01.1963 року виданого виконкомом Дніпропетровської міської Ради депутатів трудящих, ОСОБА_4 надано у користування квартиру АДРЕСА_1 (а.с.21).

В даній квартирі були зареєстровані та проживали: ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.11), а також ОСОБА_5 (з.а.с.83).

ОСОБА_1, народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (з.а.с.82).

Як вбачається із довідки КП «ДМБТІ» ДОР №9613 від 18.08.2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 по 1/3 частини квартири за кожним, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.06.1994 року виданого ОП ДМЗ ім.. Петровського, згідно розпорядження № 547-П, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №169п за реєстровим №28 (а.с.10).

У відповідності до ст..100 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Згідно зі ст.. 101 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його).

Так, відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (з.а.с.80).

У відповідності до ст.. 529 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно із ст..549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Як вбачається із довідки про склад родини, ОСОБА_3 постійно проживав та фактично одразу вступив в управління спадковим майном після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (з.а.с.80), тобто фактично прийняв спадщину.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

На момент смерті батька ОСОБА_1 постійно проживав та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

За життя ОСОБА_3 належним чином не зареєстрував право приватної власності на частину квартири АДРЕСА_1, що успадкував після смерті ОСОБА_4, у зв'язку із чим, правовстановлюючі документи на квартиру на його ім'я відсутні.

ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але державним нотаріусом Другої Дніпропетровської нотаріальної контори було йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1, так як відсутні правовстановлюючі документи на дане нерухоме майно (а.с. 85).

У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З статті 1261 ЦК України вбачається, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку, так як позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а також те, що позивач не ставить питання про відшкодування йому судових витрат, суд вважає за можливе не відшкодовувати їх за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, ст.ст. 1216, 1218, 1262, 1268, 1296 ЦК України, ст.ст. 15, 57-60, 66, 88, 197, 209, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 47,9 кв.м., житловою - 27,8 кв.м., допоміжною - 20,3 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.С. Шавула