Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/664/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.04.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого Трагнюк В.Р., при секретарі Конар В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.03.1990 року, помер позивачки чоловік ОСОБА_2 Іржієвич, який також був батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Після смерті ОСОБА_4, відкрилась спадщина на належне йому за життя майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в с. Гудя по вул. Гевденя, 90, Виноградівського району.

На випадок своєї смерті спадкодавцем заповідального розпорядження залишено не було.

Спадкоємцями за законом першої черги до майна померлого у відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року є позивач та її двоє дітей (відповідачів по справі), останніми не було вчинено жодної дії, яка би свідчила про їх намір успадкувати нерухоме майно, що залишилось після смерті їх батька (позивачки чоловіка) та набути його у власність.

Після смерті чоловіка позивачка в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом першої черги (ст.529), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а саме, позаяк позивач фактично постійно проживала разом із своїм чоловіком, здійснила його похорон, продовжувала користуватись спадковим будинком та проживати в такому по теперішній час.

17.03.2016 року позивач звернулася до Виноградівської державної нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріусом було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності за спадкодавцем та розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду.

А тому позивач звернулася з даним позовом в суд.

Позивач в судове засідання не з»явився, згідно поданої заяви просить справу розглянути у її відсутності.

Відповідачі в судове засідання також не зявилися, згідно поданої заяви просять справу розглянути у їх відсутності, позовні вимоги визнають та проти їх задоволення не заперечують.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

ВССУ в своєму узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року відзначив, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності, зокрема, на споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

П.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися д осуду з правилами позовного провадження.

П. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 295/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

В судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що 17.03.1990 року, помер позивачки чоловік ОСОБА_2 Іржієвич (а.с.11), який був батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.13-23).

Після смерті ОСОБА_4, відкрилась спадщина на належне йому за життя майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в с. Гудя по вул. Гевденя 90, Виноградівського району(а.с.27-30).

На випадок своєї смерті спадкодавцем заповідального розпорядження залишено не було.

Спадкоємцями за законом першої черги до майна померлого у відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року є позивачка та її дітей відповідачів по справі, якими не було вчинено жодної дії, яка би свідчила про їх намір успадкувати нерухоме майно, що залишилось після смерті їх батька(мого чоловіка) та набути його у власність. Отже у відповідності до ч.2 ст.553 ЦК УРСР (в ред.1963 року) вони вважаються такими, що відмовились від спадщини. Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає.

Після смерті чоловіка, позивач в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом першої черги (ст.529), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а саме, позаяк я фактично постійно проживала разом із своїм чоловіком, здійснила його похорон, продовжувала користуватись спадковим будинком та проживати в такому по теперішній час.

Таким чином, з підстав передбачених ст.549 ЦК України (1963 р.), позивач прийняла спадщину, однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться в с.Гудя по вул. Гевденя 90, Виноградівського району, який належав спадкодавцю на праві приватної власності, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього, позаяк на момент його побудови існував інший порядок узаконення прав на нерухоме майно в сільській місцевості, однак дані документи обовязково необхідно подати нотаріусу для оформлення права на спадщину та видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Спадковий будинок був побудований у 1985 році, на спеціально відведеній для цієї мети земельній ділянці (копія довідки виконкому сільради(а.с.26), що, крім іншого, підтверджується технічним паспортом, виданим КП «Виноградівське РБТІ», записами в погосподарській книзі сільської ради та технічною документацією (а.с.29-30).

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Як випливає з цього нормативного акту запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності.

Разом з тим, згідно п.6 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно.

Отже, враховуючи, що спадкодавець ОСОБА_4, згідно діючого на час побудови будинку законодавства набув на нього права власності, беручи до уваги, що спадщину в порядку, визначеному ст.549 ЦК України (1963 року) позивач прийняла, і на даний час існують перешкоди в отриманні позивачкою в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом, а інші спадкоємці за життя, у відповідності до діючого на час відкриття спадщини законодавства не вчинили жодної дії, яка б свідчила про їх намір набути спадкове майно у власність в порядку спадкування, інших спадкоємців за законом до названого майна немає.

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та поданих доказів, які оцінені судом в їх сукупності, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 210, 213, 214, 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканкою с. Гудя, вул. Гевденя 90, Виноградівського району право власності на житловий будинок, загальною площею 135,0 кв.метри, в тому числі житловою площею 62,2 кв. метри, який знаходиться по вул. Гевденя 90 в с.Гудя Виноградівського району, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_5