Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1336/15-ц
Провадження № 2/376/13/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2016 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Коваленка О.М.,

при секретарях Якштас А.В., Шумак Л.С.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи Сквирська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі продажу будинку недійсним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого вказав, що 14 листопада 1963 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 уклали шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Камяногребельської сільської ради Сквирського району, актовий запис за №11. Прізвище дружини після укладання шлюбу - ОСОБА_7.

Дані обставини підтверджуються Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя серії ЕУ № 843656 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сквирського районного управління юстиції у Київській області 23 квітня 2014 року.

29 серпня 1985 року Виконавчий комітет Сквирської міської ради рішенням №152 дозволив будівництво житлового будинку ОСОБА_1 (так в документі) по пр. Піщаний №1 на земельній ділянці в кількості 600 кв. м. по типовому проекту КО-ЗК-МЗ.

04 грудня 1992 року Виконавчий комітет Сквирської міської ради рішенням № 84 признав (так у рішенні) право власності на індивідуальний житловий будинок Ніфоровській Ганні Андріївни пров. Піщаний, 1 житловою, площею 63.1 кв.м.

Вищенаведене підтверджується архівним витягом Архівного сектору Сквирської районної державної адміністрації від 19 вересня 2014 року № 06-05/89.

11 березня 1998 року ОСОБА_7 (дарувальник) подарував старшій дочці ОСОБА_3 (обдарована) незавершений будівництвом житловий будинок 45% готовності, що знаходиться в м. Сквира Київської області по вул. Шевченка, 212, що підтверджується відповідним договором дарування, посвідченим ОСОБА_9 державним нотаріусом Сквирської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 820.

Забудовником житлового будинку і землекористувачем був дарувальник.

В червні 1999 року менша дочка позивача ОСОБА_4 спонукала матір, ОСОБА_1 і батька, ОСОБА_7 подарувати і їй житловий будинок під № 1 по пров. Піщаний в м. Сквира, що був побудований ними у шлюбі і зареєстрований на імя ОСОБА_1

Проти цього категорично заперечував ОСОБА_7, так як він з дружиною проживав у старому будинку по вул. Шевченка, 141 в м. Сквира, який був успадкований ОСОБА_7 після смерті його матері, але на той час не переоформлений, що підтверджується фотокопією - витягом з будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку, фотокопією свідоцтва про право на спадщину за законом.

Так як, для оформлення договору дарування будинку під № 1 по пров. Піщаний в нотаріальному порядку необхідна була згода ОСОБА_7, а він її не давав, то менша дочка ОСОБА_4, користуючись тим, що позивач не грамотна і погодилась подарувати вказаний будинок з певними застереженнями вчинила такі дії.

В липні 1999 року відповідач принесла позивачу заяву про розірвання шлюбу з ОСОБА_7 позивач її підписала і відповідач занесла її до суду і зареєструвала.

06 липня 1999 року Сквирський районний суд Київськоїобласті розглянув позовну заяву та позов задовольнив, шлюб між позивачем і ОСОБА_7 розірвав. При розгляді справи і при оголошенні рішення ні позивач, ні ОСОБА_7 не були присутні.

17 липня 1999 року позивач отримала виписку із рішення суду, що підтверджується відповідною випискою з рішення у цивільній справі.

Згідно повідомлення Сквирського районного суду від 05.12.2014 року № 9750/14 цивільна справа № 2-295/1999 р. знищена 25.05.2005 року.

28 липня 1999 року Відділ реєстрації актів громадського стану Сквирського районного управління юстиції видав позивачу ОСОБА_10 про розірвання шлюбу.

В серпні 1999 року, перед укладанням договору дарування позивач з відповідачем узгодили умови дарування, а саме за позивачем залишається кімната в будинку, тобто у власності і вона має право в цій кімнаті проживати, а всю іншу частину будинку і надвірні споруди дарує відповідачу. Позивач на майбутнє хотіла мати якесь житло, оскільки ОСОБА_7 міг вигнати її з успадкованого будинку, про що неодноразово заявляв.

28 серпня 1999 року у Сквирській державній нотаріальній конторі позивач підписала договір ,наданий їй для ознайомлення нотаріусом.

Позивач неграмотна (не вміє ні читати ні писати), понадіялась на дочку, яка запропонувала його підписати.

26 вересня 2013 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ОК №284836 виданим 11 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сквирського районного управління юстиції, актовий запис за №218.

До дня смерті ОСОБА_7 шлюбні відносини між ним та позивачем з дня розірвання шлюбу не були припинені.

До серпня 2014 року позивач була впевнена в тому, що одна кімната в подарованому будинку належить їй.

07 серпня 2014 року із отриманої у Київському обласному державному архіві копії договору купівлі - продажу житлового будинку позивачу стало відомо, що 28 серпня 1999 року вона, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_4 купила за 30804 грн. житловий будинок під №1 по пров. Піщаний в м.Сквира.

Договір посвідчений державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 2314.

Позивач звертається з позовом із-за того, що відповідач надала згоду своїм повнолітнім дітям вселитись в успадкований нею після смерті ОСОБА_7 будинок,в якому проживає і позивач.

А ті, в свою чергу ОСОБА_11, ОСОБА_12, намагаються створити умови,за яких позивач має висилитись з будинку.

Позивач у власності іншого житла не має.

Викладене підтверджується вироком Сквирського районного суду від 16 вересня 2014 року у справі №376/1752/14-к.

________Позивач вважає,що даний договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку з огляду на таке.

Відсутність справжнього уявлення про те чи інше явище життя або природи прийнято називати помилкою. У цьому випадку під помилкою слід розуміти неправильне сприйняття стороною природи правочину, прав та обов'язків сторін або інших істотних умов угоди, що вплинуло на їхнє волевиявлення, і є підставою вважати, що в іншому разі угоду не було б укладено. Враховуючи це, законодавець передбачив, що угода, укладена внаслідок помилки, яка має істотне значення, може бути визнана недійсною. Тут мається на увазі не будь-яка помилка, лише та, яка має істотне значення. Встановлювали істотність помилки має право суд.

Під помилкою, що має істотне значення, як зазначалося вище, слід розуміти помилку щодо істотних умов правочину. Судова практика виходить з того, що помилка, яка стосується мотивів укладення угоди, не веде до визнання її недійсною.

Право вимагати визнання правочину недійсним належить стороні, яка діяла під впливом помилки. Проте під впливом помилки можуть перебувати обидві сторонни - учасники.

Якщо угоду визнано недійсною, то сторони поновлюються у попередньому стані (двостороння реституція), а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодовується його вартість. Як відомо, важливим елементом угоди є воля та її зовнішній вияв - волевиявлення.

Наявність угоди свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти угоду і що їхній зовнішній вияв волі (волевиявлення), відповідає внутрішній волі.

Єдність внутрішньої волі і волевиявлення характерна для угоди, оскільки невідповідність внутрішньої волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти угоди немає. Така угода не може охоронятися законом. До того ж розходження між внутрішньою волею і волевиявленням може виникнути передусім у разі, коли угода укладається під впливом обману.

Договір купівлі-продажу будинку був складений у двох екземплярах, один переданий відповідачу, другий залишився у справі нотаріальної контори. Позивач кошти за будинок і екземпляр договору не отримувала.

ОСОБА_7 за життя в 2004 році стало відомо про розірвання шлюбу і про те,що позивачка подарувала будинок дочці - відповідачу, крім однієї кімнати. І він проти цього не заперечував.

Викладене підтверджується фотокопією свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 10 червня 2004 року (повторне) Відділом рацс Сквирського районного управління юстиції.

Укладаючи договір купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_1 діяла під впливом помилки, що має істотне значення, а саме вважала, що підписує договір дарування частини будинку, при цьому за нею залишається одна кімната. За інших умов вона не мала наміру продавати (відчуджувати іншим способом) будинок дочці і не підписала б договір. Укладений договір є дефектним.

ОСОБА_4 приховала від нотаріуса те, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя, про що свідчить: напис на тексті договору: «Я, ПРОДАВЕЦЬ свідчу, що будинок придбано не в шлюбі» і її підпис;

напис на договорі покупця : «Мені покупцю ця обставина відома» підпис покупця.

Дані обставини підтверджуються договором купівлі - продажу житлового будинку від 28 серпня 1999 року серії АВВ 953679,посвідченого ОСОБА_9,державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори,зареєстрований в реєстрі за №2314.

Нотаріус при посвідченні договору не перевірила викладені обставини і не зробила відповідну відмітку на примірнику договору, що залишився в державній нотаріальній конторі , з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до договору.

Дані обставини підтверджуються завіреною Київським обласни державним нотаріальним архівом копією спірного договору купівлі продажу будинку.

За змістом ст. 2 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-Х11 право власності -це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядженн. майном (надалі Закон №697-Х11).

Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності.Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими .

Відповідно до ст. 4 Закону №697-Х11 власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що нє суперечать закону Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В силу статті 5 Закону № 697-Х11 власник, здійснюючи свої права, зобов'язаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави.

Стаття 16 Закону №697-Х11 передбачає, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права рєгулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Кодекс про шлюб та сімю України передбачає:

(ст.22)- майно ,нажите подружжям за час шлюбу,є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,користування і розпорядження цим майном;

(ст.23) - майном, нажитим за час шлюбу,подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладанні угод одним із подружжя вважається,що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя,що потребують обовязкового нотаріального засвідчення ,згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Цивільний Кодекс УРСР (1963 р.) передбачає;

(ч.1 ст.4) - цивільні права і обовязки виникають з підстав ,передбачених законодавством ,а також з дій громадян і організацій ,які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обовязки;

(ч.2 ст.4)- відповідно до цього цивільні права і обовязки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

(ст . 6)- захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення парава ,і припинення дій ,які порушують право;

(ст. 41) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків;

(ст. 48) недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону;

(ст. 224) за договором купівлі продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5 передбачено наступне (надалі Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій).

П.35. Угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю).

Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку.

Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала.

П. 36. Угода про відчуження або заставу майна, яка потребує обов'язкової нотаріальної форми, може бути посвідчена без згоди другого з подружжя, якщо з правовстановлюючого документа, свідоцтва про шлюб та інших документів видно, що зазначене майно є не спільною, а особистою власністю одного з подружжя (набуте до реєстрації шлюбу, одержане під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, здійснено поділ майна, набутого під час перебування в зареєстрованому шлюбі тощо) . Про перевірку цієї обставини нотаріус робить відмітку на примірнику договору (угоди), що залишається в державній нотаріальній конторі чи у приватного нотаріуса, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до договору.

При посвідченні договору про відчуження або заставу майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена чи неодружений, в шлюбі не перебуває, вдова, вдівець), в державну нотаріальну контору чи приватному нотаріусу відчужувачем подається письмова заява про це.

Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника угоди, який на підтвердження того, що ця обставина йому відома, підписується на заяві. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а у разі вчинення угоди через представника від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні угоди подавати від його імені відповідні заяви.

Пленум Верховного Суду України в Постанові № 3 від 28.04.78 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» розяснив:

2. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

При задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і про застосування передбачених законом наслідків.

5. 3а правилами ст. 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними.

У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

11.Відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Представник позивача ОСОБА_2 просить суд:

-Визнати договір від 28 серпня 1999 року укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про купівлю продаж житлового будинку в місті Сквира Київської області по провулку Піщаному за номером першим з надвірними спорудами гаражем, літньою кухнею, погрібом, замощенням, посвідченим державним нотаріусом Сквирської районної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 2314 недійсним відповідно до ст. 56 ЦК України (1963 року).

-Зобовязати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами під № 1 по пров. Піщаний, м. Сквира Київської області.

-Судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити їх, представник позивача ОСОБА_2 надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Позивач ОСОБА_1 суду повідомила, що за договір купівлі продажу спірного будинку вона від відповідачки ніяких коштів не отримувала та взагалі будинок не продавала, а вважала його подарованим частково, а також повідомила, що є неграмотною.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила суд у задоволенні вимог відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що він однозначно виступає проти позовних вимог гр. ОСОБА_1 до гр. ОСОБА_4 і вважає, що є цілий ряд аргументів і фактів для того, щоб відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а саме:

У позовній заяві ОСОБА_1 від 07.07.2015 року (надалі - Заяві 2) цілий ряд фактів і обставин просто перекручено, а то і сфальсифіковано. Так, в Заяві 2 (абзац 9 стор.2 ) вказано, що при розірванні шлюбу позивачки із гр. ОСОБА_7 «при розгляді справи і при оголошенні рішення ні позивач, ні ОСОБА_7 не були присутні», тобто ніби-то розірвання шлюбу проведено без відома позивача. Як було насправді? Відповідно до рішення Сквирського районного суду № 2-295/1999 р. від 06.07.1999 року вказано таке: «В судовому засіданні позивачка позов підтримала, пояснивши таке, що відповідач в органи ЗАГСу зявлятися не бажає, тому вона звернулася до суду. На примирення не згодна». Тобто ОСОБА_1 однозначно була присутня в судовому засіданні і надавала пояснення і свідомо оформила розлучення, отримала свідоцтво про розірвання шлюбу. Особливу увагу звертає на те, що в паспорті ОСОБА_1 серії СМ 105846, виданого 10.08.1999 року, відсутня відмітка про реєстрацію шлюбу, що означає, що в паспортний стіл було подано оригінал свідоцтва про розірвання шлюбу, а поскільки паспорт отримує його власник особисто (це підтверджується підписом у ньому ОСОБА_1А.), то це ще раз підтверджує, що вона свідомо готувала документи для оформлення в подальшому для відчуження спірного будинку по провул. Піщаний, 1 у м.Сквира що і було зроблено 28.08.1999 року.

В позовній Заяві 2 постійно робиться акцент на те, що позивачка неграмотна і тому відповідач вводила її в оману і при розірванні шлюбу, і при оформленні купівлі - продажу спірного будинку. Разом з тим жодним документом це не підтверджується. Так, при оформленні документів в нотаріаті, в органах реєстрації цивільного стану при зверненні неграмотних осіб обовязково робиться відмітка про неграмотність цієї людини. Разом з тим в жодному документі таких відміток немає, в тому числі і в свіжих документах, наприклад в довіреності позивачки ОСОБА_1, виданої приватним нотаріусом ОСОБА_9 гр. ОСОБА_3 (представнику позивачки у справі, яка одночасно є рідною дочкою позивачки) від 15.04.2014 року та чітко підписаного позивачкою, немає посилання на неграмотність позивачки і в самому договорі про надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_2 від 18.04.2014 року.

Представник звертає особливу увагу на приєднану до матеріалів справи копію позовної заяви (надалі - Заяви 1) ОСОБА_3 та ОСОБА_13 від 14.01.2015 року (цивільна справа №376/89/15-ц, суддя Клочко В.М., копія ухвали про відкриття провадження у справі додається) до ОСОБА_4 (відповідача по нинішній справі) та ОСОБА_1 (позивача по нинішній справі) про визнання купівлі-продажу будинку частково недійсним.

ОСОБА_3 у справі №376/89/15-ц є позивачем до ОСОБА_1 де прямо вказується про те, що «...відповідачем ОСОБА_1 незаконно відчужено ? частину житлового будинку з відповідними господарськими спорудами», а також вказується на те, що укладаючи договір куплі-продажу спірного житлового будинку ОСОБА_1А і ОСОБА_4 приховали від нотаріуса те, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя (стор.3,7 позовної заяви ОСОБА_3Ю.). Звертає також увагу на те, що жодного слова про неграмотність ОСОБА_1 у цій заяві не було. Крім того, в нинішній справі де позивачем вже є ОСОБА_1 до ОСОБА_4 ОСОБА_3 та і ОСОБА_2 стали представниками колишнього відповідача ОСОБА_1 до якої вони позивались. Тобто має місце прямий конфлікт інтересів, а ОСОБА_3, яка хотіла визнати право власності на частину спірного будинку за собою стала представником ОСОБА_1 (разом з ОСОБА_2Л.).

Таким чином, на думку представника відповідача, стає очевидним намір представника позивача ОСОБА_1А - ОСОБА_3 будь-яким способом добитися поступок від відповідача, своєї рідної сестри ОСОБА_4 у розподілі спадкового майна після смерті їхнього батька ОСОБА_7 Крім того, на судовому засіданні в грудні 2015 року ОСОБА_3 прямо заявила наступне : «Чому виник конфлікт? ОСОБА_14 (відповідач) перша подала заяву до нотаріуса про спадкування після смерті батька». Ось у чому справа! Якби ОСОБА_4 не претендувала на свою частину спадку після смерті батька, то виходить не було б і ніяких позовів до суду. Хоча її батько права спадкування не позбавляв і вона діяла цілком законно, претендуючи на 1/3 спадкового майна батька.

В позовній заяві вказується (абзац 9 стор.З позову), що «позивач звертається з позовом із-за того, що відповідач надала згоду своїм повнолітнім дітям вселитись в успадкований нею після смерті ОСОБА_7 будинок, в якому проживає і позивач». Насправді діти відповідача після конфлікту із своїм дядьком ОСОБА_13 в травні 2014 року залишили будинок, в якому проживає позивач, і жоден свідок, в тому числі і з боку позивача, не підтвердив того, що відповідач коли небудь вимагала від позивача вибиратися з цього будинку. Крім того, відповідач офіційно запропонувала позивачу при потребі перебратися проживати до неї по провул. Піщаний, 1 у м.Сквира.

Позивач просить визнати договір купівлі - продажу житлового будинку (надалі - Договір) в м. Сквира по провулку Піщаний, від 28.08.1999 року недійсним відповідно до ст. 56 ЦК Української РСР (1963 року), тобто на підставі помилки позивача. Разом з тим, всі фактичні дії позивача, встановлені документально, свідчать про те, що вона свідомо готувалася до відчуження спірного будинку (подання заяви про розлучення з чоловіком, безпосередня участь у судовому засіданні при розлученні, заміна паспорту, щоб не було відмітки про шлюб, отримання свідоцтва про розлучення і т.п.) Оскільки позивачем 10.08.1999 року, тобто напередодні укладання Договору, було отримано новий паспорт без відмітки про шлюб, який потім надано нотаріусу для встановлення особи, є наявний свідомий умисел саме продавця - позивача по справі ОСОБА_1 в тому, щоб приховати від нотаріуса факт належності майна на праві спільної сумісної власності. При розгляді позовної Заяви 2 раптом «виникла ідея», що одна кімната по цьому Договору належить позивачу, хоча при розгляді в суді Заяви 1 жоден із учасників судового процесу та свідків про це навіть і не заїкався. На відсутність істотної помилки позивача при укладанні Договору досить аргументовано вказує у своєму запереченні від 16.07.2015 року нинішній завідувач Сквирської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_15 (пункти 2 і 4 заперечення).

Відповідно до ст. 71 Цивільного Кодексу Української РСР (1963р.) загальний строк позовної давності було встановлено у три роки, який давно сплив. В позовній заяві ОСОБА_16 вказується, що вона знала про укладення договору з моменту його посвідчення, тобто з 28.08.1999 року. Договір куплі-продажу є консенсуальним, тобто таким який є укладеним з моменіу досягнення угоди зі всіх істотних умов, а тому перебіг строку позовної давності слід враховувати саме з моменту його посвідчення з 28 серпня 1999 року. Таким чином, термін у три роки давно сплив. Представник відповідача просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_6, яку було залучено до участі у справі ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 02 жовтня 2015 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що в серпні 1999 року він проживав у спірному будинку разом з відповідачкою по справі та саме за яку суму остання придбала будинок він не памятає.

Представник третьої особи Сквирської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не звився, до канцелярії суду надійшли письмові заперечення від Завідувача Сквирської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_15 в яких вона вказує, що є підстави для відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а саме позовну заяву було подано із порушенням строку давності. Відповідно до ст.ст. 257,258 ЦК України до даних позовних вимог застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В позовній заяві вказано, що про укладання договору позивачка знала в день його посвідчення, тобто 28 серпня 1999 року, про іншу дату відомості відсутні, а тому і перебіг строку позовної давності слід відраховувати з моменту його посвідчення з 28 серпня 1999 року.

В позовній заяві вказано, що позивач ОСОБА_1 мала намір відчуження ОСОБА_4 нерухомого майна, тобто волевиявлення відносно відчуження позивачем не заперечується. Крім того, в позовній заяві вказано, що в серпні 1999 року, перед укладанням договору, позивач з відповідачем узгодили умови дарування. Перед посвідченням договору нотаріус зясовує обставини справи та дійсні наміри сторін, факт розрахунку і лише після цього робить проект договору, з яким ознайомлюються сторони, тобто наміри сторони укласти саме договір купівлі продажу було визначено до підписання договору. Відповідно до п. 2 договору купівлі продажу, посвідченого ОСОБА_9, державним нотаріусом Сквирської державної нотаріальної контори 28 серпня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2314 «продаж вчинено за тридцять тисяч вісімсот чотири гривні, які Продавець отримала до підписання договору», тобто свої обовязки щодо сплати за купівлю покупець (відповідач ОСОБА_4Ю.) виконала повністю. Перед підписанням договору, сторонам нотаріусом було надано примірник договору для ознайомлення, про що вказано в позовній заяві і позивач не вказала нотаріусу на те, що вона неграмотна і не може прочитати документ, тобто приховала необхідну інформацію, оскільки при посвідченні договору від особи, що є неграмотною, нотаріус проголошує документ такій особі вголос, про що робить відмітку на документі.

В позовній заяві вказано, що відповідач принесла позовну заяву позивачеві та її підписала, та віднесла до суду і сама зареєструвала. При розгляді заяви і проголошенні рішення ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_7 присутніми не були, проте в рішенні Сквирського районного суду від 06 липня 1999 року вказано наступне: «В судовому засіданні позивачка позов підтримала, пояснивши таке, що відповідач в органи ЗАГСУ зявлятися не бажає, тому вона звернулася до суду. На примирення не згодні», з того випливає, що ніфоровська Г.А. під час судового засідання була присутня і надавала суду пояснення. Про факт розірвання шлюбу знала, оскільки надана копія свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого повторно ОСОБА_1 Крім того, в копії паспорта громадянки ОСОБА_1, виданого 10 серпня 1999 року, відсутня відмітка про реєстрацію шлюбу, тобто розірвання шлюбу мало місце до отримання паспорта, тобто позивачем було надано оригінал свідоцтва про розірвання шлюбу, що також свідчить про те, що особа вже у серпні 1999 року знала про розірвання шлюбу.

В позовній заяві вказано на те, що «нотаріус при посвідченні договору не перевірила викладені обставини (належність майна на праві спільної сумісної власності) і не зробила відповідну відмітку на примірнику договору, що залишився в державній нотаріальній конторі, з посиланням на реквізити документів, якщо ці документи не приєднуються до договору». Проте, такі вимоги до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 18 червня 1994 року за № 18/5 (надалі Інструкція) наказом Міністерства юстиції України 15.06.2009 N 1062/5, тобто на момент вчинення нотаріальних дій таких вимог не було передбачено. Крім того, п.45 Інструкції в редакції, що була чинною на день посвідчення договору, передбачено, що при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений/, удова/удівець/), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача. Як вбачається з наданої Київським обласним державним нотаріальним архівом копії договору купівлі-продажу, нотаріусом було дотримано норми чинних на час посвідчення договору норм права та є наявною заява продавця, про те, що будинок придбано не в шлюбі з підписом продавця, та заява покупця про ознайомлення з такими обставинами, тобто угода не може бути визнана недійсною за підстав не відповідності її законові. Оскільки ОСОБА_1 для встановлення особи було надано паспорт, в якому відсутні відмітки щодо сімейного стану на час посвідчення договору (відмітка не проставлена і по даний час), є наявним злий умисел саме продавця - позивача по справі, ОСОБА_1 в тому, щоб приховати від нотаріуса факт належності майна на праві спільної сумісної власності. Як вказано в позовній заяві, «ОСОБА_7 за свого життя в 2004 році стало відомо про те, що позивачка подарувала будинок відповідачу. І проти цього не заперечував», тобто ОСОБА_7 не заперечував проти розпорядження ОСОБА_1 нерухомим майном, а оскільки до дня смерті він не звертався для виділення своєї частки у спільному майні подружжя, це дає можливість припустити, що він вважав таке майно особистою власністю ОСОБА_1

В позовній заяві неодноразово вказується на неграмотність позивача, проте жодним чином це не підтверджено. Крім того, при оформленні документів органами ЗАГСУ та у нотаріуса при зверненні особи, що є неграмотною, про це робиться відповідна відмітка про це, а такої відмітки у жодному з документів немає. Немає посилання не неграмотність ОСОБА_1 і у договорі про надання правової допомоги у справі, що викликає сумнів у тому, що вищевказаній особі було зрозуміло зміст документів, які підписувала, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.36,37).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, третьої особи, свідків суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільного Кодексу України 2003 року, а саме в 1999 році, а тому до правовідносин слід застосувати вимоги Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року та інші нормативно правові акти, які діяли на час виникнення правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що 14 листопада 1963 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (позивач по справі) уклали шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Камяногребельської сільської ради Сквирського району, актовий запис за №11, що підтверджуються Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя серії ЕУ № 843656 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сквирського районного управління юстиції у Київській області 23 квітня 2014 року (а.с.16).

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 06 липня 1999 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було розірвано (а.с.22 копія рішення), після розірвання шлюбу позивачці прізвище залишено ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія 1-БК № 330452 (а.с.23)

26.09.2013 року ОСОБА_7 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серія І-ОК 284836 (а.с.24).

29 серпня 1985 року Виконавчий комітет Сквирської міської ради рішенням №152 дозволив будівництво житлового будинку ОСОБА_1 (так в документі) по пр.Піщаний №1 на земельній ділянці в кількості 600 кв. м. по типовому проекту КО-ЗК-МЗ.04 грудня 1992 року Виконавчий комітет Сквирської міської ради рішенням № 84 признав (так у рішенні) право власності на індивідуальний житловий будинок Ніфоровській Ганні Андріївни пров. Піщаний, 1 житловою, площею 63.1 кв. м., що підтверджується копією Архівного витягу Архівного сектору Сквирської районної державної адміністрації від 19 вересня 2014 року № 06-05/89 на запит № 145 від 19 вересня 2014 року (а.с.28).

28 серпня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі продажу житлового будинку в місті Сквира Київської області по провулку Піщаному за номером першим з надвірними спорудами гаражем, літньою кухнею, погрібом, замощенням, посвідченим державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 2314 (а.с. 26 копія договору).

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_17 суду повідомила, що вона мешкає по вул.. Шевченка з 1971 року та є сусідкою позивачки ОСОБА_1, яка мешкає по пров. Піщаний. З померлим чоловіком у позивачки були погані стосунки. ОСОБА_1 вказувала на те, що в будинку є в неї кімната та, що вона переписала будинок на відповідачку ОСОБА_4.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_18 суду пояснила, що вона багато років знає ОСОБА_1 та є її сусідкою. Освіти позивачка взагалі ніякої не має. Померлий чоловік її часто вигоняв з будинку. Позивачка вказувала на те, що вона подарувала будинок ОСОБА_4. Також позивачка розповідала, що є неграмотною та не розуміє різницю в договорі купівлі продажу та дарування, а також вважала, що одна кімната в спірному будинку належить їй.

Свідок ОСОБА_19 суду повідомила, що знайома з позивачкою близько 20 років. ОСОБА_20 є неграмотною, а також остання їй розповідала, що має одну кімнату в будинку.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснила, що подружжя ОСОБА_4 (відповідач та третя особа) проживають в будинку по пров. Піщаний № 1 більш 15 років. Будинок належить ОСОБА_4 більш 10 років, як мати ОСОБА_1 подарувала його. Про те, що ОСОБА_1 подарувала будинок дочці ОСОБА_22 свідку відомо зі слів померлого ОСОБА_1.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_23 суду повідомив, що ОСОБА_4 мешкають по пров. Піщаний приблизно 20 років. Батько допомагав їм будувати цю хату. Приблизно 10 років дід ОСОБА_7 казав свідку, що будинок належить ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_24 суду повідомила, що її чоловік є двоюрідним братом відповідачки. Свідок ніколи не чула від позивачки про наявність у неї одної кімнати в будинку. Будинок по Піщаному належить ОСОБА_25 (відповідачка) та ОСОБА_26 (третя особа). ОСОБА_7 була власницею земельної ділянки. ОСОБА_22 будувала будинок, а в подальшому придбала його у ОСОБА_7.

В судовому засіданні встановлено, що спірний будинок по пров. Піщаний № 1 будувався подружжям ОСОБА_7 у період перебування у шлюбі, що також в судовому засіданні підтвердила відповідачка ОСОБА_4, а саме вказала, що будинок будувався батьками у шлюбі, а у договорі купівлі продажу вказано, що будинок придбано не в шлюбі.

Відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права рєгулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Статтею 22 та 23 Кодексу про шлюб та сімю України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу,подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладанні угод одним із подружжя вважається,що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя,що потребують обовязкового нотаріального засвідчення ,згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно з вимогою ст. 224 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року за договором купівлі продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Пленум Верховного Суду України в Постанові № 3 від 28.04.78 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» розяснив:

2. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

При задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і про застосування передбачених законом наслідків.

5. 3а правилами ст. 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними.

У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

11.Відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження той факт, що за договором купівлі продажу будинку відповідачка ОСОБА_4 передала позивачці грошові кошти у розмірі 30804 грн. за будинок по пров. Піщаний 1, що суперечить вимогам ст. 224 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року.

Також, суд вважає, що угода, а саме спірний договір купівлі продажу будинку була укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, оскільки в судовому засіданні доведено, що позивачка є неграмотною та вважала, що укладає договір дарування, а не купівлі продажу.

Судом встановлено, що при укладанні договору купівлі продажу будинку були порушені вимоги Кодексу про шлюб та сімю України, оскільки на час укладання цієї угоди будинок був спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та її колишнього чоловіка ОСОБА_7, який своєї згоди на укладання договору купівлі продажу не надавав.

За таких обставин та відповідно до вимог ст. ст. 48,56 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року, суд приходить до висновку, що договір купівлі продажу будинку від 28 серпня 1999 року укладений внаслідок помилки, а також з порушення вимог закону, що тягне за собою визнання цього договору недійсним.

Відповідно до ст. 6 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право.

Суд вважає за необхідне відновити становище, яке існувало до порушення прав позивачки, а саме зобовязати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами під № 1 по пров. Піщаний, м. Сквира Київської області.

Твердження представника відповідача ОСОБА_5 та третьої особи Завідувача Сквирської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_15 щодо подання позову з порушенням позивачем строку позовної давності, а саме позивачка знала про укладання договору 28 серпня 1999 року на увагу не заслуговують, оскільки судом встановлено, що позивачка дізналась про порушення свого права яке підлягає захисту в суді лише 07.05.2014 року, коли її представник ОСОБА_3 отримала копію оскаржуваного договору, про що свідчить лист Головного управління юстиції у Київській області Київський обласний державний нотаріальний архів від 07.05.2014 року № 01-17-1394 (а.с.25). Зі штампу вхідної кореспонденції Сквирського районного суду Київської області вбачається, що представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом 08.07.2015 року, що не суперечить вимогам закону щодо строку позовної давності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 308,04 грн., що підтверджується квитанцією ПриватБанку № 0.0.397358637.1 (а.с.1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 10,60,88,212-215,218 ЦПК України ст.ст. 6,48,56,224 ЦК Української РСР 1963 року, ст.ст. 22,23 Кодексу про шлюб та сімю України, ст. 16 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року №697-Х11, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.78 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи Сквирська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі продажу будинку недійсним задовольнити.

Визнати договір від 28 серпня 1999 року укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про купівлю продаж житлового будинку в місті Сквира Київської області по провулку Піщаному за номером першим з надвірними спорудами гаражем, літньою кухнею, погрібом, замощенням, посвідченим державним нотаріусом Сквирської районної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 2314 недійсним відповідно до ст. 56 ЦК України (1963 року).

Зобовязати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами під № 1 по пров. Піщаний, м. Сквира Київської області.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 308,04 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

:Суддя:ОСОБА_27