У х в а л а

іменем україни

4 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Гвоздика П.О., Завгородньої І.М.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватне підприємство «ЮС ЦЕНТР», про визнання недійсним права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 3 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію вказаного права власності.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А. 3 листопада 1998 року, яке зареєстроване в реєстрі за

№ 3с-619, на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо спадкового майна померлого ОСОБА_6 у вигляді 1/3 частини вказаної квартири визнане недійсним, яке й передувало ухваленню рішення суду від 27 квітня 2004 року у справі № 2-1128/04 та було доказом у цій справі, відповідно до якого за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого батька, ОСОБА_5, у 1/9 частині спірної квартири та ОСОБА_4 у розмірі 2/9 у порядку спадкування за правом представлення, у зв'язку з чим відповідач не набув права власності і тому таке право власності слід визнати недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 3 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 3 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від

26 листопада 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити з підстав застосування позовної давності.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від

11 лютого 1994 року належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 його частина квартири, що складала 1/3 частину, була поділена в рівних частках між дружиною померлого - ОСОБА_4, та його сином - ОСОБА_5 У зв'язку з цим державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори МотицькоюС.А.

3 листопада 1998 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 3с-619, на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо спадкового майна померлого ОСОБА_6 у вигляді 1/3 частини вказаної квартири.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2004 року у справі № 2-1128/04 за відповідачем ОСОБА_2 визнано право власності на

1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після померлого батька - ОСОБА_6, у розмірі 1/9 частини спірної квартири та ОСОБА_4 у розмірі 2/9 частини квартири у порядку спадкування за правом представлення (а.с. 4-5).

Разом із тим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року у цивільній справі № 2-215/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

16 липня 2014 року, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Київської шостої нотаріальної контори Мотицькою С.А.

3 листопада 1998 року, яке зареєстроване в реєстрі за № 3с-619, на ім'я

ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо спадкового майна померлого ОСОБА_6 у вигляді 1/3 частини вказаної квартири визнане недійсним, оскільки нотаріусом при видачі цього свідоцтва не було враховано інтереси іншого сина померлого - ОСОБА_7 (а.с. 6-36).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно звернув увагу на те, що позовні вимоги стосуються визнання права власності недійсним, що не передбачено цивільним законодавством, відповідно до якого недійсним може визнаватись лише правочин.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди обґрунтовано керувалися вимогами ст. 16 ЦК України про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановивши, що позивач, будучи спадкоємцем померлого батька, інтереси якого не були враховані нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 3 листопада 1998 року, яке у подальшому рішенням суду визнано недійсним, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним права власності іншої особи - ОСОБА_2, що не передбачено чинним законодавством, у зв'язку з чим суд дійшов правильного висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у спосіб, що не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, не є ефективним засобом захисту порушеного права позивача, не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такі висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 3 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
П.О. Гвоздик
І.М. Завгородня