АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» за довіреністю - ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за договором депозиту, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за договором депозиту.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник ПАТ «КБ «Приватбанк» за довіреністю - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить її скасувати та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання про підсудність спору.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, посилаючись на те, що позов виник із стягнення депозиту, а до даних правовідносин, на думку апелянта, не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», а тому спір повинен розглядатися за місцезнаходженням відповідача згідно ч.2 ст.109 ЦПК України, а не за місцем проживання позивача, згідно ч.5 ст.110 ЦПК України, як то помилково визначив суд першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Справа № 754/15096/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3720/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ярошенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Судом встановлено, що 09 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Апеляційного суду м. Києва для визначення підсудності цивільної справи його позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за договором депозиту, яка підсудна місцевому суду на території Автономної Республіки Крим, тобто на тимчасово окупованій території.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року, керуючись положенням ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», було визначено підсудність вказаної цивільної справи Деснянському районному суду м. Києва.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів.

Постановляючи ухвалу, що оскаржується, суд першої інстанції керувався ст. 122 ЦПК України та виходив з того, що позовна заява відповідає вимогам ст.ст. 119-120 ЦПК України, підстав для відмови у відкритті провадження у справі чи повернення позову немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

На підставі ч.2 ст.109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

За змістом ч.5 ст.110 цього Кодексу позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до ч.14 ст.110 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 114 цього Кодексу.

Відповідно до положень постанови №3 пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності (стаття 109 ЦПК) і правилом альтернативної підсудності (стаття 110 ЦПК) підсудна справа, належить виключно позивачеві (частина чотирнадцята статті 110 ЦПК).

Якщо позивач при пред'явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Як вбачається з матеріалів справи позивач зареєстрована в АР Крим, а тому правомірно звернулася до Апеляційного суду м. Києва, в порядку положення ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з клопотанням про визначення підсудності цивільної справи одному із місцевих судів м. Києва.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року підсудність даної справи була визначена Деснянському районному суду м. Києва.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про те, що цивільна справа не підсудна Деснянському районному суду м. Києва є безпідставними.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що до даних правовідносин не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», а тому спір повинен розглядатися за місцезнаходженням відповідача згідно ч.2 ст.109 ЦПК України, а не за місцем проживання позивача, згідно ч.5 ст.110 ЦПК України, виходячи з наступного.

Так, стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежність надання цих послуг, а тому доводи апеляційної скарги про те, що на дані правовідносини не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Такий висновок колегії суддів також узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним в ухвалі від 20 січня 2016 року у справі №6-9814ск15, який, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін, оскільки вона постановлена з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» за довіреністю - ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді