УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ЯковлєваІнна Миколаївна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 8 січня 2000 року по 2 вересня 2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 виїхала до м. Макіївки Донецької області, де створила нову сім'ю, а він разом з малолітнім сином залишився проживати у належній їй на праві особистої приватної власності квартирі АДРЕСА_1. З метою продажу вказаної квартири відповідачка 16 квітня 2013 року без його відома зняла з реєстрації місця проживання їх спільного сина, про що йому стало відомо лише 9 жовтня 2014 року. Проте син з моменту народження і по теперішній час проживає з ним у вказаній квартирі.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року визнано протиправними дії головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо зняття неповнолітнього ОСОБА_8 з реєстрації місця проживання та зобов'язано поновити його реєстрацію у квартирі АДРЕСА_1.

20 жовтня 2014 року, незважаючи на судовий спір щодо зняття сина з місця реєстрації, відповідачка у порушення вимог ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» за договором купівлі-продажу відчужила вищевказану квартиру ОСОБА_5, у зв'язку із чим позивач на підставі ч. 6 ст. 203, ст. 215 ЦК України просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним, як такий, що укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на момент відчуження спірної квартири неповнолітній ОСОБА_8 був зареєстрований за іншим місцем проживанням його матері, тобто був забезпечений житловим приміщенням, а, отже, його житлові права не були порушені й підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відсутні.

Проте повністю погодитись з таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 8 січня 2000 року по 2 вересня 2009 року, від якого мають сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з батьком та був зареєстрований у належній на праві особистої приватної власності ОСОБА_4 квартирі АДРЕСА_1.

16 квітня 2013 року ОСОБА_4 без надання згоди батька дитини, ОСОБА_3, зняла з реєстрації малолітнього сина за вищевказаною адресою та 26 квітня 2013 року зареєструвала його у належному їй будинку АДРЕСА_2, а 20 жовтня 2014 року за договором купівлі-продажу відчужила спірну квартиру ОСОБА_5

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3 визнано протиправними дії головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо зняття неповнолітнього ОСОБА_8 з реєстрації місця проживання у АДРЕСА_1 та зобов'язано поновити його реєстрацію за вищевказаною адресою, у зв'язку із недотримання процедури заняття з реєстрації, а саме ненадання письмової згоди батька - ОСОБА_3

23 січня 2015 неповнолітнього ОСОБА_8 було поновлено у вищевказаній квартирі.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

У ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом чч. 1, 2, 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Отже, вирішуючи позови в інтересах дітей про визнання недійсними договорів, обґрунтованими порушенням ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі ст. 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки відчужувачів майна щодо надання документів про права дітей на житло при укладенні оспорюваного договору.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 грудня 2015 року № 6-214 цс 15 та від 20 січня 2016 року № 6-1560 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди у порушення наведених вище норм матеріального права та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України формально обмежились лише тим, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу дитина не була зареєстрована у спірній квартирі, а зареєстрована за іншим місцем проживання матері. Проте не звернули уваги на те, що судовим рішенням адміністративного суду зняття дитини з місця реєстрації у спірній квартирі визнано незаконним, поновлено її реєстрацію, що згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК є преюдиційною обставиною.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що наведене вище законодавство пов'язує необхідність отримання попередньої згоди органу опіки та піклування при укладанні договорів не з реєстрацією дитини, а з фактом її фактичного проживання у цьому житлі і не встановили, чи була спірна квартира місцем проживання неповнолітньої дитини, де та і з ким вона проживала.

При новому розгляді суду слід з'ясувати наведені вище фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, встановити добросовісність дій сторін договору, при цьому врахувати правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові № 6-384 цс 15 від 30 вересня 2015 року (ст. 360-7 ЦПК України) та ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик