Справа № 203/336/16-ц
Провадження № 2/0203/443/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» визнання незаконним та зміну формулювання звільнення, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну дати звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час затримки у видачі трудової книжки та моральної шкоди

встановив:

27 січня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позивом до ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та зміну формулювання звільнення, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну дати звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час затримки у видачі трудової книжки та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовував тим, що працював юрисконсультом ІІ категорії у відокремленому структурному підрозділі «Дніпропетровське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська Залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 01 жовтня 2015 року він направив на імя начальника локомотивного депо лист про звільнення з посади за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. 06 жовтня 2015 року він одержав відповідь, яка, на його думку, свідчила про згоду роботодавця зі його звільненням за вказаною підставою. В період до 16 жовтня 2015 року позивач був на лікарняному, після виходу з якого він дізнався, що його так і не було звільнено. У звязку з цим він повторно звернувся із заявою від 16 жовтня 2015 року про звільнення з 19 жовтня 2015 року, відповідь на яку не одержав. В подальшому позивача було звільнено з 25 грудня 2015 року за прогули без поважних причин. Своє звільнення з цих підстав позивач вважає незаконним, у звязку з цим просить скасувати наказ від 25 грудня 2015 року № 78/ос, змінити дату та формулювання звільнення, зазначивши, що його було звільнено за угодою сторін. Також позивач вказував, що до цього часу не одержав трудову книжку про направлення якої поштою зазначав у своїй заяві від 15 жовтня 2015 року, що перешкоджає його працевлаштуванню, у звязку з чим просить стягнути середній заробіток за час затримки видачу трудової книжки. У звязку з порушенням його прав позивач також просив стягнути моральну шкоду в розмірі 31 005,00 грн. (а.с.3 9)

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити, посилався на міжнародно-правові та національні правові акти щодо захисту прав працівників, звертав увагу на недотримання відповідачем місячного строку притягнення до дисциплінарної відповідальності у звязку зі звільненням позивача 25 грудня 2015 року за невихід на роботу, що мало місце з жовтня 2015 року.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечували, вказували, що звільнення позивача за угодою сторін роботодавець не погоджував, оскільки заява позивача про звільнення містила вимогу про виплату трьох мінімальних заробітних плат, що не передбачено чинним законодавством та локальними нормативними актами, у листі від 06 жовтня 2015 року позивачу було розяснено його право звернутись із належно оформленою заявою про звільнення, яка буде розглянута. Оскільки позивач перестав виходити на роботу з боку роботодавця були вжиті заходи щодо встановлення причин неявки та відібрання пояснень, неодноразово робились виїзди за місцем проживання позивача. В подальшому за згодою профспілкового комітету позивач був звільнений за прогул, оскільки трудовий договір з ним не був розірваний раніше, а поважні причини відсутності на роботі не були встановлені. Твердження позивача щодо пропуску місячного строку притягнення його до дисциплінарної відповідальності не відповідають вимогам законодавства, оскільки через триваючий характер порушення місячний строк починав свій перебіг заново після кожного дня прогулу. Вимоги про виплату середньої заробітної плати за час затримки у видачі трудової книжки є безпідставними, оскільки позивач не зявлявся на підприємство і тому трудову книжку не було видано на руки. Про необхідність її одержання позивача було повідомлено шляхом надіслання листа. Вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими і задоволенню не підлягають (а.с. а.с. 44 51).

Позовні вимоги не стосуються поновлення на роботі, через що керівник, який видав наказ про звільнення, в якості третьої особи не залучався, проти чого сторони в судовому засіданні не заперечували.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи 03 червня 2010 року позивач ОСОБА_1 на підставі наказу № 262/ос від був прийнятий до відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське локомотивне депо» державного підприємства «Придніпровська залізниця» на посаду юрисконсульта у звязку з переведенням з ВАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (а.с. 38)

В подальшому після проведення реорганізації державне підприємство «Придніпровська залізниця» стало регіональною філією «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25 червня 2014 року.

01 жовтня 2015 року позивач направив на адресу відповідача лист, в якому зазначив, що не заперечує проти розірвання трудового договору, який просить розірвати за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 06 жовтня 2015 року з виплатою йому компенсації в розмірі 3 посадових окладів юрисконсульта ІІ категорії та всіх інших належних виплат (а.с. 21).

06 жовтня 2015 року виконуючий обовязки начальника Дніпропетровського локомотивного депо ОСОБА_4 направив позивачу лист, в якому зазначив, що припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можливе, проте не відноситься до випадків звільнення з ініціативи роботодавця. Звільнення позивача за угодою сторін можливе на загальних підставах у випадку подання позивачем належно оформленої заяви (а.с. 41).

Позивач вважає, що вказаний лист свідчить про згоду роботодавця на його звільнення за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відповідач проти вказаного заперечує, стверджує, що цим листом позивачу було розяснено порядок звільнення.

15 жовтня 2015 року позивач знову звернувся з листом до відповідача, в якому зазначив, що перебував на лікарняному і просить звільнити його за угодою сторін з 19 жовтня 2015 року, оскільки вважає, що листом від 06 жовтня 2015 року відповідач вже погодив його звільнення з цієї підстави (а.с. 22)

Листом від 19 жовтня 2015 року виконуючий обовязки начальника Дніпропетровського локомотивного депо ОСОБА_4 повідомив позивача про те, що роботодавець не погоджує його звільнення за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 42).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Оцінюючи доводи сторін про наявність чи відсутність підстав для звільнення позивача за його заявою від 01 жовтня 2015 року суд виходить з того, що згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Таким чином, трудовий договір може бути припинений за угодою сторін, якщо є взаємне волевиявлення працівника та роботодавця на припинення трудових відносин саме з цієї підстави.

Як вбачається з пояснень учасників справи, показань свідків, наявних матеріалів справи жодних взаємних домовленостей про припинення трудового договору не мали, а лише між ними було здійснено обмін листами, зміст яких кожна сторона тлумачить по своєму.

При цьому відповідь відповідача від 06 жовтня 2015 року на пропозицію позивача, викладену в листі від 01 жовтня 2015 року не містить волевиявлення роботодавця на погодження звільнення позивача за угодою сторін, а лише вказує на можливість такого звільнення в майбутньому за умови подання належно оформленої заяви.

Таким чином підстав стверджувати, що сторони досягли згоди про припинення трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України немає.

Як видно з листка непрацездатності серії АГХ № 878500 (а.с. 26) позивач знаходився на лікарняному по 16 жовтня 2015 року і мав стати до роботи з 17 жовтня 2015 року.

У вказаний день позивач на роботу не вийшов і після цього на роботу не ходив. Вказане підтверджується актами роботодавця (а.с. а.с. 65 114), поясненнями представників відповідача, показаннями свідків і не оспорюється позивачем.

Комісія працівників неодноразово виїжджала за місцем проживання позивача з метою відібрання від нього пояснень про причину невиходу на роботу, при цьому він від надання письмових пояснень відмовився, усно повідомляв, що вважає себе звільненим. Вказане підтверджується актами (а.с. а.с. 61 64), показаннями свідків.

Також у листах від 26 жовтня 2015 року та від 18 листопада 2015 року (а.с.а.с. 17 18, 43 44) відповідач повідомляв позивача про необхідність надання пояснень з мотивів не виходу на роботу. Вказані листі були одержані позивачем.

24 грудня 2015 року профспілковим комітетом первинної профспілкової організації Дніпропетровського локомотивного депо було надано згоду на звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул, протокол № Пр-48-5 (а.с. 117). При цьому, засідання профспілкового комітету відбулось після повторної неявки позивача, який повідомлявся про час і місце засідання профспілкового комітету і питання, що розглядається, належним чином (а.с. а.с. 120 121)

Наказом №78/ос від 25 грудня 2015 позивача було звільнено з займаної посади з 25 грудня 2015 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Пунктом 4 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст.40 цього кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як зазначено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Суд вважає, що невихід позивача на роботу внаслідок того, що він вважав трудовий договір розірваним, не може розглядатись як поважна причина, оскільки факту розірвання такого договору за угодою сторін не було встановлено судом, до відома позивача неодноразово доводилась позиція роботодавця про те, що трудовий договір є чинним, позивач не одержував наказ про звільнення чи трудову книжку (а.с. а.с. 11 13, 17 18) . Крім того, суд враховує, що позивач не був позбавлений права звернутись за судовим захистом свого права, якщо вважав, що роботодавець припинив трудовий договір, проте не здійснює відповідних дій з оформлення звільнення.

Таким чином, дії позивача можуть розглядатись як прогул без поважних причин і можуть бути підставою для його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Оцінюючи доводи позивача про пропуск місячного строку притягнення до дисциплінарно відповідальності, суд виходить з наступного.

Як вбачається з наказу № 78/ос від 25 грудня 2015 року позивача було звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин в період з 19 жовтня 2015 року.

Відповідно до вимог ст.148 КЗпПУ дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Оскільки невихід позивача на роботу мав тривалий характер, суд виходить з того, що кожен день прогулу може бути самостійною причиною звільнення, отже перебіг місячного та шестимісячного строку притягнення до дисциплінарної відповідальності щодня розпочинається заново.

Зважаючи на те, що позивача було звільнено 25 грудня 2015 року, протягом попереднього місяця він не був на роботі, в межах цього місячного строку до нього було здійснено виїзд за місцем проживання з метою отримання пояснень про причини невиходу на роботу 27 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року, направлено до профспілкового комітету подання від 30 листопада 2015 року про звільнення позивача, отримано згоду профспілкового комітету на його звільнення згідно протоколу від 24 грудня 2015 року (а.с. а.с. 64 65, 115, 117) суд приходить до висновку, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимог ст.148 КЗпП України та накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогули, допущені з 25 листопада 2015 року.

Суд також не вважає підставою для визнання незаконним наказу про звільнення з мотивів того, що в останньому реченні описової частини зазначено про згоду профспілкового комітету на звільнення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 с. 40 КЗпП України, оскільки згідно пояснень представників відповідача, це є опискою. При цьому суд враховує, що в інших частинах наказу правовою підставою звільнення зазначений п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно наявної копії протоколу засідання профспілкової організації згода на звільнення надавалась саме з мотивів прогулу (а.с. 117).

З наведених підстав вимоги позивача про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, зміну формулювання та дати звільнення задоволенню не підлягають.

В своєму позові ОСОБА_1 також просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки.

Як встановлено судом, позивач був звільнений з займаної посади 25 грудня 2015 року, при цьому трудову книжку він не одержав, що було підтверджено в судовому засідання представниками обох сторін.

Згідно абз.2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» (з наступними змінами та доповненнями) трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (з наступними змінами та доповненнями) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Згідно з наявного в матеріалах справи листа від 25 грудня 2015 року (а.с. 10) оскільки позивач був відсутній на робочому місці відповідач в день звільнення направив йому повідомлення про необхідність прибути за одержанням трудової книжки, копію вказаного листа позивач додав до своєї позовної заяви, що свідчить про його фактичне одержання.

Позивач до відповідача за одержанням трудової книжки не зявлявся, що було підтвердженого сторонами в судовому засіданні.

Посилання позивача на те, що в його заявах від 15 жовтня 2015 року, 04 листопада 2015 року, 30 листопада 2015 року містилась згода на пересилання трудової книжки поштою (а.с. а.с.15, 20, 40), не може бути взята до уваги, оскільки в заявах містилась вимога про направлення поштою трудової книжки із записом про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Тому у роботодавця не було підстав вважати, що позивач погоджував направлення йому трудову книжку з іншим формулюванням причин звільнення.

Згідно ч. 6 ст. 235 КЗпП (в редакції, чинній на день звільнення) у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Крім того, відповідно до п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оскільки відповідачем були здійсненні необхідні дії спрямовані на інформування позивача щодо отримання трудової книжки, та враховуючи, що в матеріалах справи наявна письмова згода працівника щодо направлення йому трудовою книжкою поштою лише з тим формулюванням звільнення, на якому він наполягав, суд приходить до висновку, що позивач не одержав трудову книжку в день його звільнення не з вини відповідача.

У звязку з наведеним позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку в звязку із затримкою видачі трудової книжки задоволенню не підлягають.

При вирішенні вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить наступного.

Згідно ст. 2371 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не було доведено порушення трудових прав і заподіяння, у звязку з цим, моральної шкоди. З наведених підстав позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 88 ЦПК України у звязку з повною відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись п.п. 4.1., 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (з наступними змінами та доповненнями), п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» (з наступними змінами та доповненнями), ст.ст. 2, 36, 40, 43, 47, 148, 235, 2371, 238 КЗпП України, ст.ст.57-60, 88, 208-210, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та зміну формулювання звільнення, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну дати звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час затримки у видачі трудової книжки та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 23.03.2016 р.

Суддя С.В. Єдаменко