АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Стрижеуса А.М.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України про визнання порушення прав та їх захист,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна про визнання за наслідками розгляду об'єднаної цивільної справи його права порушеними. Просив визнати, що при здійсненні судочинства у справі, де ОСОБА_1 є стороною, безпідставно не забезпечено учасникам цивільних відносин рівні можливості в користуванні своїми правами, внаслідок чого продовжує мати місце дискримінація прав останнього. Визнати протиправним та надмірним фінансовий тягар у розмірі 859 506,80 гривень, що безпідставно покладено на ОСОБА_1 та призвело до втручання у право власності, внаслідок чого продовжує мати місце порушення права позивача на мирне володіння своїм майном. Вжити заходи щодо припинення дій, які порушують гарантовані державою його права та просив усунути перешкоди, забезпечити не реалізоване право ОСОБА_1 на доступ до правосуддя для захисту у суді законного права вимоги від боржника кредиторської заборгованості та нанесених збитків з метою відновлення права безперешкодного користування власністю.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.01.2016 відмовлено у відкритті провадження за вищевказаним позовом.

Справа № 755/18946/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4727/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу на розгляд по суті до суду першої інстанції. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що суди та судді не є стороною спору, а у випадку позивача порушено саму сутність права на доступ до суду. Зазначив, що ухвалою окружного адміністративного суду м. Києва вказано, що вимоги позивача щодо визнання шкоди в розмірі 859 506,80 грн. підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що оскарження в порядку цивільного судочинства процесуальних актів і дій суду (суддів), які стосуються здійснення правосуддя в цивільній справі, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Зі змісту ст.ст. 62, 126, 129 Конституції України випливає, що рішення суду і відповідно до цього дії і бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій чи подання позову про відшкодування моральної шкоди, завданої такими діями, до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом (Постанова Верховного суду України від 15.04.2008 у справі №2-3474/11).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позовних вимог по суті є оскарження процесуальних дій Святошинського районного суду м. Києва, Апеляційного суду м. Києва та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 125 Конституції України в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Проте в зазначених вище випадках між позивачами та судами (відповідачем) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

У низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975, «ДеЖуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992).

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі не надано переконливих доказів, які б спростовували правильність висновків суду.

Враховуючи наведені обставини та вимоги п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

А.М.Стрижеус