Провадження № 2/638/83/16
РІШЕННЯ

Іменем України

29 березня 2015 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Задорожного М.І.,

при секретарі: Крупенко Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Полтавської області про відшкодування моральної шкоди спричиненої протиправною бездіяльністю відповідача при здійсненні нагляду за виконанням законів службовими особами СІЗО м. Полтави, -

Установив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Полтавської області про відшкодування моральної шкоди спричиненої протиправною бездіяльністю посадових осіб СІЗО м. Полтави, в якому згідно уточнень просить стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди в розмірі 986 580 грн., спричинених в результаті законного та довгострокової бездіяльності по контролю за дотриманням прав позивача, який тимчасово тримався в СІЗО, що призвело до глибоких, тривалих моральних та фізичних страждань.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 26 листопада 2010 року Октябрський районний суд м. Полтави виніс постанову, згідно якої позивач був поміщений в СІЗО на два місяці.

14 січня 2011 року на Октябрський районний суд м. Полтави виніс постанову, якою продовжив строк тримання під вартою до чотирьох місяців.

Позивач в позовів зазначає, що за час перебування в СІЗО йому, який був тяжко хворий, по вині відповідача, посадовими особами СІЗО не була надана необхідна медична допомога, як онкохворому.

В результаті чого його життя було повергнуто реальні безпеці, так як відповідач будучи повідомлений, що за станом здоровя позивач не може утримуватися в СІЗО умисно та грубо проігнорував вимоги Конституції України та вимоги діючого законодавства України, котрі зобовязували відповідача здійснювати систематичний та належний контроль за виконанням правил тримання тимчасово затриманих в СІЗО та умисно не здійснював контроль за наданням ОСОБА_2, тяжко хворому, належної медичної допомоги.

25 січня 2011 року апеляційний суд Полтавської області, розглянув апеляційну скаргу адвоката, який здійснював захист ОСОБА_1, на незаконне утримання в СІЗО, задовольнив її та звільнив позивача з під варти, при цьому зазначив, що : «Суд не провірив наявність підстав для продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_1 під вартою в частині його стану здоровя та можливості надання йому необхідної медичної допомоги в умовах СІЗО».

Після чого, ОСОБА_2 у звязку із загостренням захворювання тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні в медичних закладах м. Харкова, що підтверджується медичною документацією.

21 липня 2011 року СУ УМВС України в Полтавській області винесено постанову про закриття у відношенні ОСОБА_1 кримінальної справи по реабілітуючим обставинам п. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 213 КПК України (в редакції 1960 року), так як всі пункти обвинувачення були надумані, сфальсифіковані.

В позові зазначено, що в результаті умисної, законної бездіяльності прокуратури по не належному здійсненню нагляду за умовами його, як невинного та тяжко хворого, тримання під вартою в СІЗО, позивачу не була надана необхідна медична допомога та не була проведена реконструктивна операція, що призвело до спричинення йому глибоких та тривалих моральних, психологічних та фізичних страждань, тривалого погіршенню умов життя, розірванням відносин із багатьма людьми и потребує від нього значних зусиль для покращення фізичного, морального та психологічного стану.

У звязку із незаконною бездіяльністю відповідача, позивач відчував сильне почуття страху за себе, відчував відчай та безпорадність перед допущеним свавілля зі сторони прокуратури, тривалий час страждав та продовжує страждати від незаконних дій та бездіяльності відповідача, що до цього часу спричиняє йому тривалих, глибоких моральних та фізичних страждань.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

В судовому засідання представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ст. 31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів. висновків експертів.

Статтею 58 ЦПУ України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 59 ЦПУ України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Згідно ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Зі ст. 179 ЦПК України вбачається, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, судом було досліджено чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом розглядом справи встановлено, що Октябрським районним судом м. Полтави від 26.11.2010 року було розглянуто подання старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області про обрання мір запобіжного заходу утримання під вартою у відношенні ОСОБА_1, за результатами розгляду якого було вирішено обрати міру запобіжного заходу утримання під вартою у відношенні ОСОБА_1, помістив його для утримання в слідчий ізолятор м. Полтава.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14 січня 2011 року розглянуто подання старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області про продовження строків тримання під вартою до чотирьох місяців обвинуваченому ОСОБА_1, де задоволено клопотання слідчого.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2011 року було розглянуто апеляцію захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на вищезазначену ухвалу Октябрського районного суду м. Полтава від 14.01.2011 року, за результатами розгляду якої апеляцію задоволено частково. Постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 14 січня 2011 року скасувано, а матеріали справи з поданням слідчого направлено до того ж суду на новий розгляд іншим суддею.

Постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області майора міліції ОСОБА_4 від 21 липня 2011 року, було закрито кримінальну справу №10231067 відносно ОСОБА_1, у звязку з відсутністю в його діях ознак злочинів, передбачених ст. 190 та ст. 358 КК України.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 3 статті 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків позивачів, вимагають від них додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно п.п. 4.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Як передбачає абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, обов'язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен засувати чим підтверджується факт заподіяння потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов'язані з ними витрати та з чого при цьому виходить.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Згідно ч.ч.5,6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та абз.1,2 п.17 Положення, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що в результаті умисної, законної бездіяльності прокуратури по не належному здійсненню нагляду за умовами його тримання під вартою в СІЗО, позивачу не була надана необхідна медична допомога та не була проведена реконструктивна операція, що призвело до спричинення йому глибоких та тривалих моральних, психологічних та фізичних страждань, тривалого погіршенню умов життя, розірванням відносин із багатьма людьми и потребує від нього значних зусиль для покращення фізичного, морального та психологічного стану.

Проте, позивачем на надано суду доказів на підтвердження обставин, що саме бездіяльністю прокуратури по нагляду за слідчим ізолятором, в якому перебував позивач, йому спричинено моральної шкоди, а тому не встановлено правових підстав для відшкодування на його користь з органу прокуратури шкоди, про наявність якої ним зазначено в позовній заяві.

Разом з тим, відповідно до довідки начальника Полтавського слідчого ізолятора полковника внутрішньо служби ОСОБА_5, вбачається, що ОСОБА_1 за час утримання в Полтавському слідчому ізоляторі в період з 26.11.2010 року по 26.01.2011 року до адміністрації слідчого ізолятора не звертався з скаргами та заявами щодо неналежних умов тримання та ненадання своєчасної необхідної медичної допомоги.

Аналізуючи обставини та надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстави позову ОСОБА_1 не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи та позовні вимоги не підлягають задоволенню як не доведені, оскільки ніяких доказів на підтвердження позовних вимог, щодо відшкодування моральної шкоди, суду не надано, хоча відповідно до вимог частини 1 статті 60 ЦПК України це є обов'язком позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 31, 57, 58, 60, 61, 64, 131, 179, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, ст. 56 Конституції України, ст.ст.23, 1167, 1173, 1174 ЦК , суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до прокуратури Полтавської області про відшкодування моральної шкоди спричиненої протиправною бездіяльністю відповідача при здійсненні нагляду за виконанням законів службовими особами СІЗО м. Полтави відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: