АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 759/12168/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5908/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Мазур І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

7 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця та начальника відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, скаржник подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу у повному обсязі, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у серпні 2015 року скаржник звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця та начальника відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, посилаючись в обґрунтування скарги на те, що з місця роботи йому стало відомо, що відповідно до постанови Виконавчої служби Шевченківського району м. Києва з 1 квітня 2015 року починають примусово утримувати і перераховувати аліменти на його 18-ти річного сина.

Зазначив, що у період з 8 серпня 2006 року по 1 березня 2015 року виконавче провадження послідовно ведеться в 3-х районах м. Києва, виконавча служба не здійснила ніяких заходів, щоб належним чином інформувати його про свої дії.

Також зазначив, що усі роки він добровільно без примусу матеріально забезпечував свого сина, що підтверджується платіжними документами. Заборгованість по аліментам створена штучно, нараховувалась виконавчою службою по середній заробітній платі, а не по фактичному заробітку.

Крім того, зазначив, що начальник ДВС не скористався своїми повноваженнями відповідно до ч.2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження», відмовився провести об'єктивну перевірку згідно з розпорядженням вищої інстанції та не скасував незаконну постанову про відкриття виконавчого провадження.

У зв'язку із викладеним, просив суд визнати незаконними дії державного виконавця по винесенню постанови ВП №46953572 про відкриття виконавчого провадження від 23 березня 2015 року та щодо зазначення в цій постанові суми боргу 133283,38 грн., визнати незаконними дії начальника відділу Державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ у м. Києві щодо відмови провести об'єктивну перевірку згідно розпорядження вищої інстанції та не скасування постанови ВП №46953572 про відкриття виконавчого провадження від 23 березня 2015 року підпорядкованого йому головного державного виконавця, зобов'язати головного державного виконавця Гречух О.Я. та начальника відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві скасувати постанову ВП №46953572 про відкриття виконавчого провадження від 23 березня 2015 року, зняти арешт з його майна.

З матеріалів справи вбачається, що 6 грудня 2006 року за рішенням Святошинського райсуду м. Києва від 29.09.2006р. видано виконавчий лист за №2-4206/06 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5, аліменти в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 3 серпня 2006 року і до досягнення повноліття.

2 березня 2015 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві при примусовому виконанні виконавчого листа №2-4206, виданого 16 грудня 2006 року, винесено постанову по ВП №23892145 про накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3

Згідно розрахунку ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві, заборгованість ОСОБА_3 по аліментам, станом на 31 грудня 2010 року, складає 73 329,93 грн.

Згідно виписки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 10 березня 2015 року Відділом державної виконавчої служби Подільського РУЮ у м. Києві накладено арешт на нерухоме майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

2 березня 2015 року виконавчий лист направлений за належністю до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві.

23 березня 2015 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-4206 виданого 6 грудня 2006 року Святошинським районним судом м. Києва.

Згідно п.2 постанови Боржнику запропоновано самостійно виконати рішення суду та сплатити заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 133283,38 грн. та сплачувати аліменти у розмірі та в строки встановлені виконавчим документом, про що повідомляти відділ.

Згідно листа ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва від 23 березня 2015 року №325/29, як боржнику ОСОБА_3 так і ОСОБА_4 направлено копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 23 березня 2015 року для виконання та відома.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи як виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

За ч.1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною 3 ст. 387 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За положенням ч.2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 23 березня 2015 року відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та винесена з дотриманням вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги повторюють доводи, зазначені у скарзі при поданні до суду першої інстанції.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що у ОСОБА_3 відсутня заборгованість по аліментам і що дана заборгованість створена штучно, оскільки наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості боржник не оскаржував та власного розрахунку не надав.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307,312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді