У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Індустріального району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до відкритого акціонерного товариства будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд», ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Хімекс», ОСОБА_3, про визнання права державної власності та витребування майна із чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою його представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська звернувся до судув інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області з позовом, в якому просив визнати за державою в особі регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області право власності на вищевказане нерухоме майно та витребувати із володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави це майно.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що на підставі наказу Регіонального відділення фонду державного майна по Дніпропетровській області від 1 жовтня 1998 року № 12/62-3ВП та переліку нерухомого майна, відкритого акціонерного товариства будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» (далі - ВАТ БМФ «Дніпроважбуд») належало право власності на будівлю гуртожитку АДРЕСА_6. Між ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» та ОСОБА_3 4 грудня 2003 року було укладено договір купівлі-продажу будівлі АДРЕСА_6, 10, а 23 грудня 2004 року останній укладав договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку АДРЕСА_6 з ТОВ «Хімекс».

10 липня 2006 року між ТОВ «Хімекс» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі - продажу у рівних частках нежитлових приміщень, що розташовані у АДРЕСА_6, яким відчужують нежитлові приміщення, які складаються з: літ. А-5 на 1 поверсі приміщення № 102 поз. 22, 24, 27, 28, 29, 30а, 31 загальною площею 110,8 кв.м, ганок літ. а10; у загальному користуванні: ганки літ. а2, а3, а1 на І поверсі поз. І, ІІ, ІV, V, VІ, VІІ, 1, 2, 23, 25, 26, 30.

Право власності на вказані приміщення було зареєстровано 10 серпня 2006 року.

Вказував, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 2 березня 2010 року, яка була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, було частково задоволено апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку АДРЕСА_6 у м. Дніпропетровську; визнано недійсним наказ Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення в статутний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» цього будинку; визнано недійсним акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» від 21 грудня 1994 року в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку АДРЕСА_6; визнано право власності за державою, в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області, на прибудинкові споруди гуртожитку АДРЕСА_6; вилучено з незаконного володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» прибудинкові споруди гуртожитку АДРЕСА_6.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області право власності на нерухоме майно, що розташоване по АДРЕСА_6, а саме: частину будівлі гуртожитку літ. А-5 на І поверсі приміщення № 102 поз. 22, 24, 27, 28, 29, 30а, 31, загальною площею 110,8 кв.м, ганок літ. а10; у загальному користуванні: ганки літ. а2, а3, а1 на І поверсі поз. І, ІІ, IV, V, VI, VII, 1, 2, 23, 25, 26, 30.

Витребувано із володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області вищевказане нерухоме майно.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив із того, що спірні приміщення підлягають поверненню з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до державної власності в особі регіонального відділення Фонду державного майна України, оскільки Дніпропетровською обласною державною адміністрацією спірний гуртожиток був включений до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» з порушенням положень чинного законодавства.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом установлено, що житлові приміщення розташовані у АДРЕСА_6 літ. А-5 на 1 поверсі приміщення № 102 поз. 22, 24, 27, 28, 29, 30а, 31 загальною площею 110,8 кв. м, ганок літ. а10; у загальному користуванні: ганки літ. а2, а3, а1 на І поверсі поз. І, ІІ, ІV, V, VІ, VІІ, 1, 2, 23, 25, 26, 30, зареєстровані за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 10 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом нотаріальної контори Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В.А. Вказані приміщення придбані ними у ТОВ «Хімекс», яке набуло їх у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 23 лютого 2004 року, а остання у свою чергу за договором купівлі продажу від 4 грудня 2003 року у ВАТ БМФ «Дніпроважбуд».

Актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21 грудня 1994 року, та наказу Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» було включено приміщення гуртожитків у м. Дніпропетровську, а саме: АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6.

Право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області за № 12/62-3ВП від 1 жовтня 1998 року, та наказу Управління майном Дніпропетровської обласної державної адміністрації № 2-В від 10 вересня 1999 року.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 2 березня 2010 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, частково задоволено позовні вимоги Регіонального відділення ФДМУ та визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» зазначених вище гуртожитків; визнано недійсним наказ Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» спірних гуртожитків; визнано недійсним акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21.12.1994 року в частині включення вказаних гуртожитків в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд»; визнано право власності за державою, в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області та вилучено з незаконного володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитки у АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4 та 2,4,5 поверхи; прибудинкові споруди гуртожитку АДРЕСА_6; підвал, прибудинкові споруди гуртожитку АДРЕСА_5.

У серпні 2008 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернулось до господарського суду Дніпропетровської області, зокрема до ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» про визнання недійсними актів щодо включення до статутного фонду цього підприємства гуртожитків, зазначених у позові, у тому числі гуртожитку АДРЕСА_6, частина приміщень якого є предметом позову по справі, що розглядається.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 2 березня 2010 року встановлено, що частина приміщень гуртожитку АДРЕСА_6, вже не є власністю ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» і на час розгляду справи у господарському суді частина цього майна відчужена на користь третіх осіб.

Як убачається з листа КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 15 червня 2010 року на запит Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, власниками спірних приміщень є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, який було укладено з ТОВ «Хімекс».

Таким чином, суди дійшли вірного висновку про те, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернулась до суду з позовом у межах, передбаченого законом строку позовної давності.

Проте, ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" дія цього Закону не поширюється, зокрема, на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Пунктом 42 Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 717 від 8 вересня 1993 року (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що вартість майна цілісного майнового комплексу зменшується, зокрема на вартість майна державного житлового фонду, який приватизується відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також на вартість об'єктів, що не підлягають приватизації.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України, відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, крім кімнат в гуртожитках.

В разі банкрутства підприємств, зміни форми власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебував державний житловий фонд, останній (крім гуртожитків) підлягав передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (ч. 2 п. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Отже, на момент проведення приватизації, гуртожитки не відносилися до об'єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних рад, і могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Частиною 2 ст. 24 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що товариству покупців, створеному працівниками підприємства згідно з статтею 8 цього Закону, яке стало власником свого підприємства в результаті викупу підприємства, купівлі його на аукціоні, за конкурсом, придбання 51 і більше відсотків акцій, за його згодою відповідний державний орган приватизації безоплатно передає об'єкти соціально-побутового призначення, створені за рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів) зазначеного підприємства із зменшенням ціни, за яку було придбано майно підприємства, на суму початкової ціни зазначеного майна.

Ці пільги поширюються на викуп державного майна орендними підприємствами. Застосування такої пільги у даному випадку підтверджено актом оцінки вартості майна орендного підприємства від 16 листопада 1994 року.

Зміни до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", відповідно до яких господарському товариству об'єкти приватизації передавалися безоплатно без права продажу, тобто безоплатна передача законодавцем визначалась вже як передача в користування без зміни форми власності, були внесені Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", введеного в дію Постановою Верховної Ради України від 19 лютого 1997 року № 90/97-ВР.

Отже, при викупі орендованого майна, гуртожитки, як об'єкти соціально - побутового призначення передавалися безоплатно у власність орендних підприємств, оскільки законодавчої заборони не існувало до внесення змін до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" у лютому 1997 року.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України, не дав оцінки доводам відповідачів про те, що починаючи з 1 січня 1995 року Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, яке на час укладання договору купівлі спірного майна діяло як правонаступник засновника ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» з боку держави, що виключає будь - яку можливість проведення корпоратизації та приватизації спірного майна без відома держави та Фонду державного майна України. Зазначене свідчить про наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі.

Суд не визначився з правовідносинами, які склались між сторонами спору, невірно застосував норми матеріального права, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях, що в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко