Справа № 362/7914/15-ц Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г. М.
Провадження № 22-ц/780/2478/16 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 26 12.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки частково недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про визнання договору іпотеки частково недійсним. Заявлені вимоги мотивувала тим, що 16 липня 2007 року уклала з ПАТ «Дельта Банк» іпотечний договір № 41/22/І22/07-СС, за умовами якого в якості забезпечення виконання умов кредитного договору № 41/22/07/07-СС від 16 липня 2007 року, укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3, була передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1. Вказаний предмет іпотеки вона набула на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 1996 року, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_4 Вказує, що укладений договір є змішаним та містить ознаки кількох правочинів, зокрема договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно п. 4.3 договору, при настанні зазначених випадків іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строк зобов'язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із перелічених способів. Зважаючи на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору договором, який потребує нотаріального посвідчення, на його укладення повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно. ОСОБА_4 не надавав нотаріально засвідченої згоди на укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеного в п. 4.3 іпотечного договору, і відсутність такої згоди дає підстави вважати вказані умови іпотечного договору недійсними. Просила визнати недійсним п. 4.3 іпотечного договору № 41/22/І22/07-СС від 16 липня 2007 року, укладеного між сторонами.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року в позові ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки частково недійсним відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що прирівнення до договору про задоволення вимог іпотекодавця також відповідного застереження про це в іпотечному договорі вимагає під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди другого з подружжя на включення до цього договору іпотеки відповідного застереження. Відсутність також згоди дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодавця і відповідного застереження недійсним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи позивачу ОСОБА_2 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зміст правочину вчинено у формі, встановленій законом, не суперечить чинному законодавству України, ОСОБА_4 надав дружині свою письмову згоду на укладання договору іпотеки від 16 липня 2007 року на будь-яких умовах за її розсудом, що підтверджується копією нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 16 липня 2007 року, отже підстави, передбачені ст. 65 СК України, для визнання недійсним п. 4.3 договору іпотеки відсутні.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 16 липня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира, розташована по АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 02 жовтня 1996 року, право власності зареєстровано 14 січня 1997 року, з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за укладеним із ВАТ «Кредитпромбанк» кредитним договором від 16 липня 2007 року.

Розділом 4 іпотечного договору визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, п. 4.2 встановлено, що при настанні випадків, передбачених п. 4.2 цього договору, іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов'язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: набуває право власності на майно, від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог, дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотеко держателем або погоджених з ним, від свого (іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя. Перебіг тридцятиденного строку починається з наступного дня, після календарної дати відправлення іпотекодержателем повідомлення про свій намір укласти договір купівлі-продажу майна, за місцезнаходженням іпотекодавця, зазначеним у цьому договорі. Умови цього пункту мають силу договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 4.4 визначено, що у випадку, коли виконання п. 4.3 цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбачених чинним законодавством України, в т.ч. звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до заяви від 16 липня 2007 року ОСОБА_4, шлюб із яким позивачем укладено 14 червня 1975 року, надав згоду на передачу вказаної квартири в іпотеку. За змістом вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_4 не заперечує проти того, щоб умови договору іпотеки визначалися ОСОБА_2 на її власний розсуд.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 60, 65 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Таким чином, аналізуючи наведені вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку, що укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а не розпорядження майном, та надавши згоду на передачу ОСОБА_2 в іпотеку належного їй майна і право визначати їй самостійно умови такого забезпечення, її чоловік ОСОБА_4 тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб, що не потребує додаткового погодження ОСОБА_4, оскільки законодавством не передбачено права осіб, які не були стороною іпотечного договору, а лише погодилися на передачу в іпотеку належного їм майна, на обов'язкове надання згоди при застосуванні того чи іншого встановленого Законом України «Про іпотеку» способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, а відтак відхиляються колегією суддів.

Оцінюючи посилання апелента на узагальнення судової практики, здійснені Верховним Судом України, колегія суддів враховує, що у наведеному абзаці йдеться про задоволення вимог іпотекодавця, а не іпотекодержателя, що ставить під сумнів відповідність висновків, викладеним в узагальненні, спірним правовідносинам.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що позивачем не наведено, яким чином відсутність окремої згоди другого подружжя на включення до цього договору іпотеки застереження про надання умовам п. 4.1 іпотечного договору сили договору про задоволення вимог іпотекодержателя порушує її особисті права та інтереси як особи, яка особисто погодилася на укладення іпотечного договору на таких умовах, враховуючи, що сам ОСОБА_4 із відповідним позовом до суду не звернувся.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, отже судом першої інстанції законно та обґрунтовано відмовлено їй в задоволенні позову.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О

Яворський М.А.