Справа № 496/5686/15-ц
Провадження № 2/496/252/16
04 лютого 2016 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Мельничук Н.І.,
при секретарі Богдан Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,-
Позивач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не зявились, але представник подав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить розглянути справу без його участі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суд не повідомили,хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином, про що свідчить оголошення в газеті «Одеські вісті», а судові повістки направлені за місцем його реєстрації повернуті до суду в звязку з закінченням строку зберігання. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України відповідач вважається таким, що повідомлений про день розгляду справи належним чином. За згодою представника позивача розгляд справи проведено за відсутності відповідачів заочно, відповідно до положень ст. 224 ЦПК України.
Приймаючи до уваги заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Позивач ОСОБА_1 стверджує, що 02 квітня 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, а також відбулася передача грошових коштів, про що була складена розписка. Предметом зазначеного договору позики були грошові кошти у грошовій одинці України гривні еквівалентні 6620,00 дол. США, що на момент укладення договору складало 5290,00 грн., за курсом 8,00 грн. за 1 дол. США. Вони погодили, що повернення грошових коштів буде відбуватися в гривневому еквіваленті на день повернення позики у строк, обумовлений сторонами, а саме до 31 грудня 2014 року (а. с. 6).
Позивач ОСОБА_1 вказує на те, що неодноразово предявляв відповідачу ОСОБА_2 усну вимогу про повернення позики, на що останній ніяк не відреагував, отже строк на виконання обовязку щодо повернення позики сплинув 31 грудня 2014 року.
На підтвердження укладення договору позики позивачем ОСОБА_1 до суду надана копія розписки від 02 квітня 2013 року, яка містить текст, написаний відповідачем ОСОБА_2 за його підписом (а. с. 6). Оригінал розписки досліджено судом та долучено до матеріалів справи (а. с. 16).
У свою чергу відповідач ОСОБА_2 до теперішнього часу зобовязання за договором позики не виконав, суму боргу не повернув.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Стаття 629 ЦК України, встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається, як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, розписка від 02 квітня 2013 року, написана та підписана відповідачем є документом, що підтверджує боргове зобовязання, містить умови отримання позичальником грошової суми саме в борг із зобовязанням її повернення та дату отримання коштів.
Відповідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
Частиною 2 ст. 625 УК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора виникає в останнього незалежно від вини боржника, сплати ним неустойки та наявності відповідного положення в договорі, починаючи з дня, наступного за днем, коли зобовязання мало бути виконано.
Крім того, судом встановлено, що неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в звязку з тим, що позивачу не повернутий борг, внаслідок чого ОСОБА_1 не може розпоряджатися своїми коштами.
З урахуванням викладеного суд вважає, що права позивача порушені відповідачем і підлягають судовому захисту.
У відповідності до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача підлягають судові витрати у розмірі 949,66 грн. (а. с. 1).
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 525, 526, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 949,66 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем протягом десяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області ОСОБА_3