Номер провадження: 22-ц/785/3153/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення заборгованості за надані послуги, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 27 вересня 2012 року по 26 грудня 2014 року він працював на посаді завідуючого Березівської сортодослідної станції Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», завданням якої є проведення сільськогосподарських робіт по вирощуванню зернових культур та дослідження насіневих культур сільськогосподарської продукції.

У звязку з відсутністю фінансування цієї станції перший заступник генерального директора ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» запропонував йому надати послуги по інвестуванню власних коштів для матеріального забезпечення Березівської сортодослідної станції, та зобовязався повернути їх після завершення сільськогосподарського циклу.

З даною пропозицією він погодився та почав фінансувати проведення сільськогосподарських робіт.

Однак після звільнення його у грудні 2014 року відповідач з ним не розрахувався та не відшкодував понесені витрати за надані послуги, згідно домовленості щодо їх фінансування, які становлять у розмірі 179575 грн. та складаються з витрачених власних коштів на матеріальне забезпечення діяльності цієї станції в сумі 54904 грн., оплату господарських та сільськогосподарських робіт у 2013-2014 роках на суму 48879 грн. і надання послуг інституту по проведенню польових дослідів сільськогосподарських культур в сумі 75790 грн.

Представник відповідача позов не визнав.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 з 27 вересня 2012 року по 26 грудня 2014 року працював на посаді завідуючого Березівської сортодослідної станції Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу».

Також встановлено, що ОСОБА_2 без узгодження з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» особисто склав та підписав разом з працівниками підприємства, акти щодо надання в якості власної фінансової допомоги сортодослідної станції послуг на проведення сільськогосподарських робіт та виконання інших дій. (а.с.10-43)

Як на підставу задоволення позову ОСОБА_2 посилався на те, що він за пропозицією відповідача та за усною домовленістю з ним провів за власний рахунок сільськогосподарські роботи та поніс інші витрати на користь підприємства на загальну суму 179575 грн., що підтверджено відповідними актами.

В судовому засіданні відповідач заперечував факт укладання з позивачем будь-яких правових угод та правочинів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. ст. 208, 218 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Загальним наслідком недодержання вимоги закону про письмову форму правочину, передбаченим ч. 1 ст. 218 ЦК України, є обмеження видів доказів, які допускаються наводити з метою заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин.

Отже, за правилами ст. 208 ЦК України спірні правовідносини між сторонами належало вчиняти у письмовій формі.

Визнання факту вчинення правочину, встановлення його змісту, дійсність окремих умов правочину повинні ґрунтуватися лише на письмових та прирівняних до них доказах (фіксація правочину засобами аудіо-, відеозапису та ін.).

Статтями 1158, 1159 ЦК України передбачено, що якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення.

Особа, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, зобовязана негайно після закінчення цих дій надати особі, в майнових інтересах якої були вчинені дії, звіт про ці дії і передати їй усе, що при цьому було одержано.

Таким чином, особа має право лише за наявності загрози небезпеки майновим інтересам іншої особи й настання невигідних для неї майнових наслідків вчинити без доручення дії, спрямовані на її попередження, усунення або зменшення з обовязковим негайним наданням звіту про ці дії.

Відповідно до наведених положень цивільного права право на відшкодування понесених витрат мають особи, коли керівництво підприємства схвалить дії працівника стосовно проведення й оплати робіт, послуг без доручення, надалі до цих відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір (ч. 2 ст. 1158 ЦК України).

Водночас правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляв учиніть дії, що свідчать про прийняття його до виконання (ч. 1 ст. 241 ЦК України).

Тобто такою дією є затвердження керівником звіту працівника про фактично понесені ним витрати з додаванням до цього підтверджуючих документів.

Проте позивачем не доведено, а матеріали справи не містить належних та допустимих доказів підтверджуючих фактів виконання позивачем відповідних робіт та фактично понесених ним витрат.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Врахувавши встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_3

ОСОБА_4