Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона проживає в комунальній квартирі разом з відповідачами, вона та відповідачі займають по дві кімнати, її приміщення мають житлову площу 52, 6 кв. м. Бажаючи приватизувати кімнати, які займає, вона звернулась до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації із відповідною заявою та їй було повідомлено про неможливість приватизації, оскільки у наданих для приватизації документах містяться розбіжності у площі квартири, внаслідок чого не можна було зробити розрахунок загальної площі квартири та визначити частки при приватизації.

Посилалась на те, що розбіжності виникли на тій підставі, що при розрахунку загальної площі квартири під час приватизації відповідачами було взято до уваги, що в квартирі є коридор площею 6 кв. м, однак цього коридору не було, площа коридору є її житловою площею. Внаслідок такої помилки була зменшена її частка в квартирі.

У спірному свідоцтві помилково зазначено, що квартира має загальну площу 54, 58 кв. м, оскільки загальна площа квартири становить 112, 5 кв. м та складається з 4-х кімнат житловою площею 88, 8 кв. м.

Зазначала, що у спірному свідоцтві невірно вказано частку відповідачів - 62/100.

З огляду на зазначене, просила суд скасувати розпорядження Радянської районної державної адміністрації м. Києва від 26 квітня 2000 року № 2465; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 26 квітня 2000 року, видане ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 20 липня 1978 року ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Радянської районної ради народних депутатів від 10 липня 1978 року № 239 був виданий ордер на сім'ю з трьох осіб, а саме: ОСОБА_5, її чоловіка ОСОБА_7 та сина ОСОБА_4, на право зайняття двох кімнат загальною житловою площею 35,7 кв. м в загальній квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 35).

На підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва від 26 квітня 2000 року № 24655, 62/100 часток квартири АДРЕСА_1 було передано у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних частинах. Як зазначено в свідоцтві про право власності на житло, загальна площа квартири становить 54, 58 кв. м. Характеристики квартири (будинку) та її (його) обладнання наведені у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва (а. с. 36-38).

З технічного паспорту на квартиру, що є додатком до свідоцтва про право власності на житло, вбачається, що квартира складається з двох кімнат жилою площею 36, 2 кв. м, у тому числі: одна кімната - 23,4 кв. м, друга кімната - 12, 8 кв. м, приміщення загального користування:кухня площею 13,7 кв. м, вбиральня 1, 3 кв. м, коридор 3,9 + 6,0 кв. м, кладова - 4, 8 кв. м; загальна площа квартири - 54, 58 кв. м (а.с. 39-42).

З довідки №10/8 від 10 липня 2013 року, яка видана КП ЖЕК «Золотоустівська» Шевченківського району м. Києва, вбачається, що сім'я ОСОБА_3 займає дві кімнати жилою площею 52, 6 кв. м в квартирі АДРЕСА_1. За терміном давності ордер на вищезазначену квартиру в КП ЖЕК «Золотоустівська» не зберігся (а. с. 10).

На підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 6 лютого 2012 року №765 відповідачам видано дублікат свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 26 квітня 2000 року №24655. В пункті 2 вказаного розпорядження зазначено, що оригінал свідоцтва про право власності на житло, яке видано згідно розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва від 26 квітня 2000 № 24655, слід вважати недійсним.

29 березня 2012 року зареєстровано право власності відповідачів на 62/100 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі дублікату свідоцтва про право власності, у якому зазначено, що загальна площа кімнат у комунальній квартирі становить 54,58 кв.м. (а.с.37).

За змістом п. 7 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по

житлово-комунальному господарству 15 вересня 1992 року № 56, загальна площа квартири (будинку) визначається як сума площ жилих і підсобних приміщень квартири (будинку), веранд, вбудованих шаф, а також площ лоджій, балконів і терас, які враховуються з використанням таких коефіцієнтів: для лоджій - 0,5, для балконів і терас - 0,3.

Розмір загальної площі, що належить кожному наймачеві у

квартирі, де мешкають два і більше наймачів, визначається як сума площ займаних жилих кімнат з урахуванням площі балконів, лоджій та терас і площі підсобних приміщень квартири, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат (додаток 1).

Відмовляючи у позові за безпідставністю, суди виходили із того, що у свідоцтві про право власності на житло відповідачів вірно зазначено загальну площу квартири, приватизованої ними, у розмірі 54, 58 кв. м, оскільки це сума площ займаних ними жилих кімнат з урахуванням площі підсобних приміщень.

Із такими висновками погодитися не можна.

Як вбачається із матеріалів справи (а. с. 39-41, 131), під час приватизації відповідачами частки у квартирі АДРЕСА_1 для розрахунку загальної площі цієї частки орган приватизації виходив із того, що наймач ОСОБА_5 займає жилу площу 36, 2 кв. м, а наймач ОСОБА_3 - 45, 7 кв. м, підсобні приміщення спільного користування складають загальну площу 29, 7 кв. м, із яких: кухня площею 13,7 кв. м, вбиральня 1, 3 кв. м, коридор 3, 9 + 6,0 кв. м, кладова - 4, 8 кв. м. Інвентаризаційні матеріали (технічний паспорт та поверховий план) квартири АДРЕСА_1 станом на квітень 2000 року характеризують площу 6 кв. м як коридор, тобто підсобне приміщення.

Факт самовільного збільшення позивачем кімнати 1 до 24 кв. м за рахунок коридору площею 6 кв. м встановлено й рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року (а. с. 204-218).

Таким чином, призначення коридору як приміщення загального користування судами визначено правильно.

Разом з тим, суди не перевірили, чи складає частка відповідачів у спірній квартирі площу 54, 58 кв. м та чи складає ця площа 62/100, якщо жила площа їх кімнат 36, 2 кв. м, другого наймача 45, 7 кв. м, а підсобні приміщення спільного користування складають загальну площу 29, 7 кв. м, що в сукупності складають загальну площу квартири. Тобто, не встановлено, із якої площі обраховано 62/100 при оформленні відповідачами приватизації, чи правильно обраховано розмір загальної площі частки відповідачів у квартирі згідно порядку обрахунку, визначеного у додатку 1 до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян.

Крім того, оригінал свідоцтва про право власності на квартиру від

26 квітня 2000 року, що оспорюється за позовом, визнано недійсним відповідно до п. 2 розпорядження органу приватизації Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 765 від 6 лютого 2012 року, на підставі якого видано дублікат свідоцтва. За змістом ці документи відрізняються (а. с.36,37, 69-71, 129). Суди не уточнили позовні вимоги у цій частині, не розглянули питання про залучення до участі у справі органу приватизації Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації.

Згідно із ст. 71 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. ст. 71, 75 ЦК УРСР, який діяв на час спірних правовідносин загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Початковий момент перебігу позовної давності за вимогами позивача у справі суди не встановили.

З урахуванням викладеного, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції згідно ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П.Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович