Справа № 751/623/16-ц Провадження № 22-ц/795/750/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Маслюк Н. В. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна М.І.
суддів:Висоцької Н.В., Страшного М.М.
при секретарі:Халимон Т.Ю.
за участю:сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в якості представника ОСОБА_6 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 03 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина-інвалід,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_5 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 березня 2016 року, яким на часткове задоволення позовних вимог стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 аліменти на її утримання в розмірі 1/10 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 21.01.2016 року протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та опікування ним і до закінчення встановленого строку інвалідності дитини, а саме до 11.06.2017 року; відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Незаконність рішення суду представник відповідача обгрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи, оскільки судом проігноровано, що: позивач перебуває на обліку в УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради та одержує кожний місяць соціальну допомогу дітям-інвалідам на свого малолітнього сина в розмірі 2206,8 грн; відповідач кожний місяць передає аліменти в розмірі 410 грн. на утримання свого сина; ОСОБА_7 разом із сином постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1, яка є власністю ОСОБА_6 і який знявся з реєстрації та в квартирі не проживає, щоб дати колишній дружині та сину-інваліду можливість проживання в квартирі самим. Також особа, що подає апеляційну скаргу, посилається, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі третіх осіб, а саме УПСЗН та службу у справах дітей Новозаводської районної у м. Чернігові ради. В клопотанні про витребування доказів представником відповідача фактично оспорювався висновок суду про належність і допустимість наявних в матеріалах справи доказів, зокрема даних про розмір виплачених аліментів на утримання дитини та соціальної допомоги дитині-інваліду, про стан здоров'я сина ОСОБА_9 та наявність підстав для здійснення стороннього догляду за ним з врахуванням тієї обставини, що останній є учнем 2-Б класу загальноосвітньої школи № 14 м. Чернігова.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_7 проживає з дитиною - інвалідом підгрупи „А", яка потребує постійного стороннього догляду, то остання має право незалежно від її матеріального становища на утримання від батька дитини, який з врахуванням обставин справи, за висновком суду, може надавати матеріальну допомогу. При визначенні розміру аліментів судом враховано, що відповідач мешкає окремо, на даний час офіційно не працює, інших дітей та непрацездатних членів сім'ї на його утриманні немає, які судом враховано для стягнення аліментів в меншому розмірі, ніж визначені позивачкою, але зазначені обставини не визнанні судом такими, що вказують на неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу ОСОБА_7, з якою проживає дитина-інвалід.

Такі висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Статтею 88 СК України встановлено, що якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Тобто чинне законодавство надає дружині, з якою проживає дитина-інвалід, право на її утримання від чоловіка. При цьому чинним законодавством право на таке утримання від іншого з подружжя не ставиться в залежність від отримання соціальної допомоги на дитину-інваліда, а також її розміру.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2013 року.

Згідно довідки КП „Новозаводське" від 13 січня 2016 року дитина ОСОБА_8 проживає разом з матір'ю ОСОБА_7 в АДРЕСА_1/2 та знаходиться на її утриманні (а.с.5).

З 29 червня 2011 року малолітньому ОСОБА_8 було встановлено інвалідність, а згідно медичного висновку № 1076 від 30 червня 2015 року йому відповідно до наказу №04.04.42-16/1271/17720 від 18.06.2013 року встановлено категорію „ дитина-інвалід підгрупи „А" терміном на 2 роки з 11 червня 2015 року, а його матері ОСОБА_7 призначено державну соціальну допомогу на дитину-інваліда, розмір якої у липні-серпні 2015 року становив 1950,30 грн., а з вересня по грудень 2015 року - 2206,80 грн. (а.с.4-5, 48).

Відповідно до Порядку встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям, затвердженого постановою КМУ від 21 листопада 2013 року № 917 - категорія "дитина-інвалід підгрупи А" встановлюється особам віком до 18 років, які мають виключно високу міру втрати здоров'я та надзвичайну залежність від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду інших осіб і які фактично не здатні до самообслуговування.

Згідно довідки Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні від 25.02.2016 року ОСОБА_8 потребує постійного стороннього догляду (а.с.49).

Посилання представника відповідача на неналежність зазначених доказів у справі щодо стану здоров'я дитини та необхідності догляду за нею, з врахуванням довідки, що дитина відвідує загальноосвітній навчальний заклад, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Так, згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Однак особа, яка подала письмовий доказ, вправі звернутися до суду з письмовим клопотанням про його повернення до набрання рішенням законної сили. В силу положень статті 138 ЦПК України оригінали письмових доказів повертаються судом, а у справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

В матеріалах справи на а.с. 10, 11 мається копія Форми індивідуальної програми реабілітації інваліда №37/41 від 11 червня 2015 року, яка завірена суддею суду першої інстанції, як того вимагає чинне законодавство, в зв'язку з чим відсутні підстави стверджувати, що зазначений доказ є неналежним. Копія медичного висновку №1076 від 30 червня 2015 року на а.с.48 хоча і не засвідчена підписом судді, проте зазначений висновок послугував підставою для призначення позивачу державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років, проти чого відповідач та його представник не заперечували.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Крім того, відповідно до положень ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, а суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, оскільки змістовне навантаження частини незасвідчених належних чином копій письмових доказів, які суд поклав в основу рішення, узгоджується з іншими наявними в матеріалах справи доказами у їх сукупності, з обставинами справи, визнаними сторонами, то є обґрунтованим висновок суду, що малолітній син сторін по справі є інвалідом, потребує постійного стороннього догляду.

Довідка про навчання дитини-інваліда в загальноосвітньому навчальному закладі не може бути належним і допустимим доказом в спростування медичних даних про незадовільний стан здоров'я дитини, а суд розцінює її як доказ вжиття матір'ю заходів, направлених на соціальну реабілітацію дитини.

Враховуючи, що малолітньому сину сторін по справі встановлено інвалідність підгрупи „А", він не може обходитися без постійного стороннього догляду, який надає йому мати - ОСОБА_7, позивач в силу положень ст.88 СК України має право на утримання від свого колишнього чоловіка - ОСОБА_6 за умови, що він може надавати матеріальну допомогу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач може надавати матеріальну допомогу, а також щодо наявності підстав для визначення аліментів в меншому, в порівняні з визначеним позивачем, розмірі, і вважає, що суд при визначенні розміру аліментів повно та всебічно з'ясував всі обставини справи.

Так, відповідно до ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач сплачує аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_8 в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.01.2013 року до досягнення дитиною повноліття відповідно до рішення Новозаводського районного суду від 1 лютого 2013 року (а.с.43-44).

Проте станом на жовтень 2015 року у нього утворилась заборгованість в розмірі 16 844,04 грн. (а.с.50).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 пеню за прострочення аліментів в сумі 5 153 грн. 34 коп.

ОСОБА_6 є працездатною особою, до травня 2013 року мав постійний заробіток.

Таким чином, відповідач втратив постійний заробіток після ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів на користь дружини на утримання малолітнього сина.

Інших осіб на утриманні не має. В матеріалах справи наявний витяг з бази даних „Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України" щодо перетинання державного кордону України громадянином України ОСОБА_6, згідно якого останній регулярно перетинає державний кордон України, в зв'язку з чим залишаються неспростованими доводи позивача, що відповідач регулярно виїздить на заробітки до Білорусі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 не заперечував факт неофіційної роботи та отримання певних доходів.

Таким чином, оскільки відповідач є працездатною особою, зобов'язаний в силу закону утримувати позивача, яка доглядає за дитиною-інвалідом, а в матеріалах справи відсутні докази, які вказують на об'єктивну, незалежну від волі відповідача, неможливість надавати таку матеріальну допомогу ОСОБА_7, з якою проживає дитина-інвалід, то суд першої інстанції обгрунтовано стягнув аліменти у визначеному ним розмірі.

Доводи представника відповідача, що ОСОБА_6 залишив колишній дружині з сином квартиру, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 жовтня 2015 року зазначена квартира визнана спільною сумісною власністю подружжя з визначенням частки кожного із співвласників.

Апеляційним судом також не можуть бути прийняті до уваги доводи представника відповідача про незалучення судом до участі у справі третіх осіб, а саме: УПСЗН та служби у справах дітей Новозаводської районної у м. Чернігові ради з таких підстав.

Так, відповідно до ч.2 ст.35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Проте, рішення суду про стягнення з ОСОБА_6 аліментів на утримання ОСОБА_7, з якою проживає дитина-інвалід, не може вплинути на права і обов'язки Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської у м. Чернігові ради та служби у справах дітей, в зв'язку з чим суд першої інстанції обгрунтовано не залучив вказаних осіб до участі у справі.

За викладених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення і скасування рішення, яке судом ухвалено в межах предмета та підстав заявлених позовних вимог з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 - представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: