У Х В А Л А

Іменем України

30 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє представник ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Лентер про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати по листкам непрацездатності та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ТзОВ Лентер про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати по листкам непрацездатності та відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,0 гривень.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.02.2016 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 від імені якої діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим без належного встановлення всіх обставин справи та з порушенням норм матеріального права.

У ході апеляційного розгляду справи, представник позивачки в особі ОСОБА_2 підтримав, вимоги скарги і просив задовольнити таку з підстав наведених у скарзі.

Відповідач у судове засідання не зявився, однак надіслав на адресу суду клопотання в якому просить розглянути дану апеляційну скаргу за наявними матеріалами у відсутності представника ТзОВ Лентер. Апеляційну скаргу вважає безпідставною, а тому в задоволенні такої просить відмовити. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне розглядати скаргу за їх відсутності.

ОСОБА_1 вказує в позовній заяві, що з липня 2012 року вона була прийнята на посаду менеджера до ТзОВ Лентер. Але, наказом від 31.08.2015 року була звільнена з вищевказаної посади в звязку із прогулами без поважних причин. Таке звільнення позивачка вважає неправомірним та незаконним, що послужило підставою для предявлення даного позову до відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, особи, яка бере участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції неправильно та не в повному обсязі досліджено докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Проте доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Протягом судового розгляду справи, судом першої інстанції встановлено, що позивачка була прийнята на роботу в ТзОВ Лентер (Київська область, Києво-Святошинський район, с. П.Борщагівська, вул. Садова. 49) на посаду менеджера зі збуту у відділ регіонально-оптового збуту відповідно до наказу № 13-к від 31.07.2012 року.

Також встановлено, що позивачка була відсутня на робочому місці з 16.06.2015 року по 30.06.2015 року, про що складені відповідні акти та направлено листи від 23.06.2015 року, вихідний № 143 та від 10.07.2015 року, вихідний №155, на адресу реєстрації місця проживання ОСОБА_1 із проханням пояснити причини відсутності.

Позивачка не заперечувала, що у період з 06 липня по 14 вересня 2015 року на свою домашню адресу отримала три рекомендованих листа наступного змісту: 06 липня 2015 року цінний лист від 23.06.2015р., вих.№143, в якому було висловлене прохання надати пояснення причин відсутності на роботі з 16.06.2015р. по 23.06. 2015р.; 14 серпня 2015 року цінний лист від 10.07.2015р. вих.№155 із повідомленням про те, що до відділу кадрів не надійшло пояснень її відсутності на роботі та було висловлене прохання надати причини відсутності на роботі з 24 червня по 10 липня 2015 року.

У звязку з неотриманням відповідачем таких пояснень, позивачка в подальшому була звільнена відповідно до наказу № 35-К від 31.08.2015 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України в звязку із прогулами без поважних причин.

14 вересня 2015 року позивач отримала рекомендований лист від 31.08.2015р. вих.№179 із повідомленням про її звільнення в звязку з прогулами без поважних причин та відповідний наказ №35-к від 31 серпня 2015 року ТзОВ Лентер.

Не зважаючи на те, що поштові відправлення від відповідача, позивачка отримувала власноручно, що підтверджується повідомленнями про вручення листів особисто ОСОБА_1, листки непрацездатності були направлені позивачем на адресу відповідача лише 14.09.15 р. та отримані ТзОВ Лентер 16.09.15 р., тобто в день отримання листа про звільнення.

Після отримання відповідачем листків непрацездатності від ОСОБА_1, остання була поновлена на роботі відповідно до наказу № 44-к від 22.09.15 р., а наказ № 35-К від 31.08.15 р., скасовано. Також у наказі було зазначено про необхідність відповідальній особі відділу кадрів провести корегування табелів обліку робочого часу за період з 01.07.2015 року по 03.09.2015 року, і надати їх до бухгалтерії. Зобовязано бухгалтерію провести розрахунки та виплати по наданим лікарняним листкам.

Відповідно до платіжних доручень №18 та №19 від 13.01.2016 року ОСОБА_1 було перераховано кошти по листам непрацездатності за період липень-вересень 2015 року на картковий рахунок.

Інформація про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі з доданими копіями відповідного наказу було направлено на адресу позивача листом № 203 від 24.09.15 року. Про направлення даних документів свідчить фіскальний чек № 6410 від 25.09.2015 року та фіскальний чек № 1645 від 19.01.2016 року про повторне направлення даних документів.

А звідси, твердження позивачки про те, що до теперішнього дня наказ ТзОВ Лентер від 22.09.2015 року за №44-к Про поновлення на роботі не отриманий, а також те, що їй не виплачено середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04.09.2015 року по 17.12.2015 року, не відповідає дійсності.

Слід зазначити, що внаслідок несвоєчасних дій по наданню інформації, позивачка створила ситуацію за якої, відповідач виніс був наказ про її звільнення з роботи за прогул. Який у подальшому самостійно же скасував, і поновив права позивачки, після отримання документів, які свідчили про поважність обставин, відсутності такої на роботі. На час ухвалення судом першої інстанції рішення, позивачка перебуває у відпустці по вагітності та пологам з 17.12.2015 року по 20.04.2016 року, згідно наказу від 13.01.2016 року за № 01-к, а.с. 112. Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що за відсутності з боку позивачки інформації по її невиходу на роботу, дії відповідача по прийняттю рішення про її звільнення з роботи за прогул, є незаконними.

Стосовно моральної шкоди, то ч. 2 ст. 23 ЦК України наводить перелік порушених прав які можуть надавати право на стягнення моральної шкоди, а саме фізичний біль та страждання, які фізична особа зазнала в звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; душевні страждання, які фізична особа зазнала в звязку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; душевні страждання, які фізична особа зазнала в звязку зі знищенням чи пошкодженням її майна; приниження честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Зокрема, враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, саме позивач має довести наявність усіх вищевказаних обставин для вирішення питання про наявність та розмір моральної шкоди.

Оскільки позивачкою не доведено суду наявність протиправних винних дій відповідача у звільненні її з роботи, наявності шкоди та причинного звязку між протиправним діянням та шкодою, та документально не підтверджено, що погіршення стану здоровя останньої сталося саме внаслідок нервових переживань через дії відповідача, то суд першої інстанції вірно, прийшов до висновку про відмову в задоволенні даної позовної вимоги.

Так як ОСОБА_1, після надання нею лікарняних листків, перераховано кошти по листам непрацездатності, та остання в подальшому як результат поновлена на роботі, то й немає підстав вважати, що їй завдано будь-яких страждань.

Зважуючи на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якої діє представник ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 лютого 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________