АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3266/2016 Головуючий у І інстанції - Волошин В.О.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, три відсотки річних, інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просив суд з урахуванням поданої заяви про збільшення позову стягнути з відповідача на свою користь 650 000,00 грн. - суму позики відповідно до розписки від 12 червня 2014 року; 277 550,00 грн. - інфляційні втрати за весь час прострочення; 12982,19 грн. - 3% річних від простроченої суми, а також понесені судові витрати, обґрунтовуючи тим, що відповідач отримав від нього грошові кошти в розмірі 650 000,00 грн. до жовтня 2014 року, однак по теперішній час в добровільному порядку їх не повернув, про що свідчить наявність у нього оригіналу розписки, що змусило його звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за договором позики від 12 червня 2014 року у розмірі 650 000 грн. та 3654 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити повністю, мотивуючи тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права. Зазначив, що судом не надано належну оцінку обставині, що розписка була складена під впливом насильства та погроз. Також посилався на те, що позивач порушив порядок досудового врегулювання договірних відносин.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу , просив рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обгрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.. 1047 ч.2 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ , який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 12 червня 2014 року відповідачем було складено розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 получил от ОСОБА_4 650 (шестьсот пятьдесят тыс. гривень) до октября. 12.06.14.»

Звертаючись до суду з вказаним позовом сторона позивача зазначала, що вказана розписка є борговою, і відповідач отримував зазначені кошти в борг. Відповідач наголошував, що зазначена розписка є доказом відсутності зобов'язань перед ним, як кредитором позивача за борговою розпискою від 01 березня 2011 року (а.с. 50).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач довів свої вимоги шляхом надання розписки, яка є підтвердженням не лише укладанням договору позики між сторонами, а й передачею коштів, а також умов повернення боргу до жовтня .

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовому висновку у справі № 6-50цс16, відповідно до якого «Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Посилання апелянта на ту обставину, що розписка була виконана ним проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони, а тому правочин повинен бути визнаний недійсним, на думку колегії суддів, не може бути прийнятий до уваги із наступних підстав.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не надано суду достовірних та належних доказів того, що розписка була виконана ним внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони. Судом встановлено, що після виготовлення такої розписки, відповідач не звертався ні до правоохоронних органів, ні до суду з метою доведення недійсності даної розписки.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі посилається також на ст.. 1049 ЦК України , згідно якої якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимог, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимог про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається із розписки точний строк повернення позики в ній не встановлено.

Однак, колегія суддів вважає, що сам факт пред'явлення позову 10 березня 2015 року є письмовою вимогою про повернення боргу. Та обставина, що рішення суду про стягнення боргу було постановлено лише у листопаді 2015 року свідчить про те, що відповідач за період з березня по листопад 2015 року мав реальну можливість виконати зобов'язання щодо повернення боргу добровільно , а тому колегія суду вважає, що його права не були порушені.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :