АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц-/790/2563/15 Головуючий І інстанції: Попрас В.О.
Справа № 640/1900/16-ц Доповідач: Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Івах А.П.,

суддів Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Київський ВДВС Харківського МУЮ про звільнення майна з під арешту,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про звільнення майна з під арешту.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що вони є подружжям, володіють на праві приватної власності квартирою №60 в будинку №315 по вул. Академіка Павлова в м. Харкові та автомобілем ВАЗ-21043, 1995 року випуску, реєстраційний номер 00723ХА.

Під час розгляду цивільної справи № 2-687/04 ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.11.2003 р. в інтересах ОСОБА_3 було накладено арешт на все їх майно.

На виконання вказаної ухвали суду, районним відділом державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Харкова (правонаступник - Київський відділ державної виконавчої служби Харківського Міського управління юстиції) було винесено постанову №23737/18 від 17.03.2004 р. про накладення арешту на все майно ОСОБА_4, зокрема на частину квартири за адресою: м. Харків, вул.. Академіка Павлова №315 та автомобіль ВАЗ 21043, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова (суддя Глібко О.В.) від 14 липня 2004 р. по цивільній справі № 2-687/04 було затверджено мирову угоду та скасовано ухвалу від 12.11.2003 р. про забезпечення позову, яка стала підставою для накладення арешту на майно позивачів. Збереження арешту на сьогоднішній день є безпідставним та таким, що порушує конституційне право позивачів на власність.

Проте, в листі Київського ВДВС Харківського МУЮ №29373 від 09.11.2015 р. зазначається, що перевіркою книг вхідної кореспонденції, книг обліку виконавчих документів переданих на виконання державним виконавцям відділу, Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та алфавітних покажчиків до виконавчих документів встановлено, що виконавчі документи про стягнення з позивача ОСОБА_1 на виконанні не перебувають. 25.11.2015 р.

ОСОБА_1 звернувся до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ХМУЮ з заявою про проведення державної реєстрації припинення обтяження - арешту квартири. За результатом розгляду даної заяви державним реєстратором було прийнято рішення про відмову №26468469 від 25.11.2015 р.

У звязку з цим, ОСОБА_1 звернувся до Київського ВДВС Харківського МУЮ з клопотанням про зняття арешту майна від 29.12.2015 р.

За результатом розгляду даного клопотання, Київським ВДВС Харківського МУЮ було направлено листа № 254 від 11.01.2016 р. про відмову в його задоволенні.

В зазначеному листі вказується, що Київський ВДВС Харківського МУЮ не має відомостей щодо накладення арешту на майно позивачів, у звязку з чим, в позасудовому порядку вирішити питання про зняття арешту неможливо.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №48262270 від 24.11.2015 р. вбачається, що на сьогоднішній день арешт з їх квартири не знято.

З листа Територіального сервісного центру № 6341 (№ 27/20-532 від 21.12.2015 р.) вбачається, що з належного їм автомобіля арешт також знято не було.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказують на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачів, відповідача ОСОБА_3 перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Розглядом справи встановлено, що під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми та відшкодування моральної шкоди ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.11.2003 р. в інтересах ОСОБА_3 було накладено арешт на все їх майно.

На виконання вказаної ухвали, районним відділом державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Харкова (правонаступник - Київський відділ державної виконавчої служби Харківського Міського управління юстиції) було винесено постанову №23737/18 від 17.03.2004 р. про накладення арешту на все майно ОСОБА_1, який мешкає в АДРЕСА_1 в межах суми позовних вимог 9609 грн. 87 коп., зокрема на частину квартири за адресою: м. Харків, вул.. Академіка Павлова №315 та автомобіль ВАЗ 21043, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 липня 2004 р. по цивільній справі № 2-687/04 було затверджено мирову угоду та скасовано ухвалу від 12.11.2003 р. про забезпечення позову, яка стала підставою для накладення арешту на майно позивачів.

Збереження арешту на сьогоднішній день є дійсно безпідставним та таким, що порушує конституційне право позивачів на власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14.07.2004 р. арешт з майна, що належить позивачам знято, тому відсутні підстави додатково ухвалювати рішення про звільнення майна з-під арешту належного позивачам, а саме: квартири розташованої за адресою: м. Харків, вул.. Академіка Павлова №315 та автомобіля ВАЗ 21043, 1995 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, не доведено позивачами того факту, що діями ОСОБА_3 якимось чином порушено їх прав, свобод чи інтересів, оскільки право власності на вказану квартиру не оспорюється.

При цьому суд керувався тим, що судовий контроль за виконанням судових рішень встановлений Розділом VІІ ЦПК України ст.ст.383 - 389 ЦПК України, якими передбачено право особи на звернення до суду із скаргою, якщо рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено її права чи свободи та привів у своєму рішенні розяснення, що у разі порушення прав, свободи або інтересів особи рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, в тому числі органом державної реєстрації речових прав, така особа згідно ч.1 ст.6 КАС України має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд розглядаючи спір повно та всебічно зясував та встановив фактичні обставини справи, правильно визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами і законом, що їх регулює та оцінившиналежність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний звязок доказів у їх сукупності, ухвалив законне рішення на основі зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

З висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується у повному обсязі, оскільки обраний позивачами спосіб захисту порушеного права у такий спосіб є невірним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді -