УХВАЛА іменем україни
30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах Держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України в особі концерну «Військторгсервіс», до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2012 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 04 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року заступник військового прокурора Рівненського гарнізону (далі - Прокурор) звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, уповноваженим органом якого є концерн «Військторгсервіс» (далі - концерн), до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення недійсним.

Прокурор зазначив, що 27 серпня 2009 року відбулися публічні торги з продажу нежитлового приміщення (кафе) загальною площею 321,4 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1, переможцем яких став ОСОБА_3 10 листопада 2009 року концерн в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Свідерського Г.М. та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л.O., за умовами якого концерн продав, а відповідач купив за 148 511 грн 88 коп. указане кафе. Представник концерну Свідерський Г.М. не мав права вчиняти цей правочин, оскільки він діяв на підставі дозволу начальника Головного управління торгівлі Міністерства оборони України Пукіра П.Н., повноваження якого щодо відчуження нерухомого майна були припинені. Продаж майна відбувся без відповідного дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України, тому оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону та в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України є недійсним.

У зв'язку із цим прокурор просив суд визнати договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 10 листопада 2009 року, укладений концерном і ОСОБА_3, недійсним.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого у АДРЕСА_1, укладений 10 листопада 2009 року між концерном в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Свідерським Г.М. та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л.О. (номер у реєстрі 3686).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 25 грудня 2014 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову заступника Рівненського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року рішення апеляційного судуХмельницької області від 25 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 04 серпня 2015 року рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові у зв'язку з пропуском позовної давності.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як вбачається з матеріалів справи, нежитлове приміщення (кафе) загальною площею 321,4 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1, належало державі на праві власності та перебувало в оперативному управлінні державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Наказом Міністерства оборони України від 5 квітня 2007 року № 135 припинено діяльність державного підприємства «Управління торгівлі Західного оперативного командування» шляхом його реорганізації, зокрема, приєднання до концерну, який є правонаступником усіх майнових прав та обов'язків указаного підприємства.

Наказом концерну від 24 квітня 2007 року № 21 створено філію «Управління торгівлі Західного оперативного командування», начальником якої призначено Свідерського Г.М.

4 жовтня 2004 року Міністерство оборони України видало начальнику Головного управління торгівлі тилу Пукіру П.Н. довіреність № 220/2071, якою останнього було уповноважено надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновки (дозволи) на відчуження майна, закріпленого за ними на праві господарського відання.

Ця довіреність скасована окремим дорученням Міністра оборони України Гриценка A.C. від 12 лютого 2005 року.

27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведені публічні торги з продажу будівлі площею 321,4 кв. м, що належить концерну та розташована за адресою: АДРЕСА_1. Переможцем цих торгів став ОСОБА_3, який запропонував за лот 148 511 грн 88 коп.

10 листопада 2009 року концерн в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Свідерського Г.М. та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л.О., за умовами якого Концерн продав, а ОСОБА_3 купив за 148 511 грн 88 коп. нежитлову будівлю (кафе) загальною площею 321,4 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1.

Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

У силу ст. 1 Закону України від 21 вересня 2006 року № 185-V «Про управління об'єктами державної власності» (далі - Закон № 185-V) управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації - прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; Фонд державного майна України; міністерства та інші органи виконавчої влади; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації; юридичні та фізичні особи, які виконують функції з управління корпоративними правами держави; Національна академія наук України, галузеві академії наук (ч. 1 ст. 4 Закону № 185- V).

З положень ч. 1 ст. 3 Закону № 185-V (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) убачається, що майно, яке передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям, є об'єктами управління державної власності.

Як передбачено ч. 2 ст. 74 ГК України, майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами (ч. 1 ст. 136 ГК України).

Відповідно до п. п. «и» п. 18 ч. 2 ст. 5, п. п. «и» п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 185-V (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин),здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає порядок відчуження та списання об'єктів державної власності. Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Згідно з п. 6 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 року № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Як передбачено ч. 5 ст. 656 ЦК України,особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

У силу ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 1.1 Статуту концерну встановлено, що концерн є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України (далі - орган управління майном).

Відповідно до п. п. 7.3, 7.5 Статуту концерну майно концерну перебуває в державній власності і закріплене за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, Концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою Органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України. Відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, наконкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України.

Нежитлове приміщення (кафе) загальною площею 321,4 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1, як об'єкт державної власності (нерухоме майно) було закріплене за концерном на праві господарського відання.

Концерн міг продати це майно лише на підставі відповідного рішення Міністерства оборони України про надання згоди на відчуження нерухомого майна, погодженого з Фондом державного майна України.

Укладаючи 10 листопада 2009 року договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, Свідерський Г.М. діяв на підставі довіреності концерну від 29 грудня2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. При цьому він подав нотаріусу Петровській Л.O. лист начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України Пукіра П.Н. від 12 листопада 2004 року № 140/6/1466/9 «Про надання дозволу відчуження».

Пукір П.Н. склав указаний лист на виконання повноважень, наданих йому Міністерством оборони України за довіреністю від 4 жовтня 2004 року № 220/2071, однак після скасування 12 лютого 2005 року Міністерством оборони України цієї довіреності зазначений лист (дозвіл) також втратив силу.

Натомість, матеріали справи не містять доказів, що Міністерство оборони України надавало Концерну дозвіл (згоду), погоджений з Фондом державного майна України, на відчуження нежитлового приміщення (кафе) загальною площею 321,4 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшли вірного висновку, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону, внаслідок чого його слід визнати недійсним.

Між сторонами у справі наявні договірні правовідносини і спір про недійсність правочину вирішено відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, тому на спірні правовідносини не поширюються положення ст. ст. 387, 388 ЦК України (віндикація).

Оскільки ОСОБА_3 набув права власності на спірне майно на підставі недійсного правочину, то дане право не підлягає захисту. Наведена відповідачем судова практика Європейського суду з прав людини не стосується спірних правовідносин.

Із змісту договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 10 листопада 2009 року вбачається, що під час його укладення ОСОБА_3 діяв як фізична особа, а не як фізична особа -підприємець. За таких обставин дана справа не віднесена до господарської юрисдикції.

Міністерство оборони не було своєчасно повідомлено про укладення сторонами оспорюваного правочину, тому суд правомірно виходив з того, що позовна давність пропущена позивачем з поважних причин і його порушене право підлягає захисту.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів щодо їх оцінки, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2012 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 04 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк