АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2658/16 Головуючий 1 інстанції Золотарьова Л. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого-судді - Коровіна С.Г.,

суддів - Коваленко І.П., Довгаль А.П.,

при секретарі - Огарьовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити відповідача ОСОБА_2 з домоволодіння по АДРЕСА_2 без надання іншого житла, зі зняттям з реєстрації.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що житловий будинок за вказаною адресою належить йому на праві приватної власності. В домоволодінні проживають його колишня дружина ОСОБА_3, з якою шлюб розірвано 1992 року, її син від першого шлюбу ОСОБА_2 (відповідач у справі), та спільний з колишньою дружиною ОСОБА_3 син ОСОБА_4

Позивач зазначав, що він тривалий час проживав в м. Маріуполь, і відповідач, як наймач, з його дозволу проживав у спірному будинку. Відповідач комунальні послуги не сплачує, не дотримується чистоти та порядку в приміщенні будинку. У зв'язку із цим проживати у будинку стало неможливо. З весни 2015 року у нього з відповідачем склалися неприязні стосунки з приводу прибирання приміщення, відповідач провокує конфлікт, систематично порушує правила співмешкання та робить неможливим власнику проживати у будинку. Позивач стверджував, що неодноразово звертався з цього приводу до дільничного Київського РВ ХМУ ГУМВС. На підставі звернень з відповідачем була проведена бесіда, однак відповідач належних для себе виводів не зробив. Позивач стверджував, що йому та членам його сім'ї, з якими він проживав у м. Маріуполі, необхідно переїхати на проживання до Харкова. Для проживання йому необхідно спірне житлове приміщення, але відповідач, як тимчасовий наймач добровільно будинок не звільняє. Будинок потрібен йому та його новий родині для проживання. Оскільки проживання разом із відповідачем у будинку неможливо, то він просить виселити відповідача з будинку.

Відповідач у судове засідання не з'явився.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішенні суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що судом не в повній мірі досліджені всі обставини справи, не враховані докази надані позивачем у суді першої інстанції, внаслідок чого рішення ухвалено з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

В засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з'явися, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується копією розписки про вручення судової повістки.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_2, від 26.03.1985 року, що зазначений будинок на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_1 (а.с.18)

З 01.12.2015 року ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 (а.с.19). Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.21). Згідно довідки з місця проживання, дружина позивача разом з дочкою проживають в АДРЕСА_1 (а.с.20).

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до роз'яснень п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» N 2 від 12.04.85, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Судом першої інстанції дана належна оцінка наданим позивачем доказам. ОСОБА_1 не доведено фактів протиправної поведінки відносно нього з боку відповідача. Позивачем надані постанови про відмову в порушення кримінальної справи, висновки за фактами звернення ОСОБА_1 до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, але з них не вбачається, що з боку відповідача ОСОБА_2 мали місце протиправні дії відносно власника будинку ОСОБА_1 і що до нього застосовувалися заходи попередження стосовно його протиправних дій.

Відповідно до ст. 168 ЖК України укладений на невизначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.

Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача.

Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. Уцьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Відповідно до вимог ст.169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Позивачем не доведено, що між ним та відповідачем взагалі укладався будь який договір найму житлового приміщення.

Згідно запису у будинковій книзі (а.с. 10,11) вбачається, що ОСОБА_2 31.03.1971 року зареєстрований у будинку, як син колишньої дружини. Таким чином вважати відповідача тимчасовим наймачем спірного приміщення підстав не вбачається. До звернення з позовом про виселення позивач взагалі не попереджав ОСОБА_2 про необхідність звільнити будинок.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин, зазначених ним у позові. Підстав до виселення відповідача з зазначених позивачем підстав не доведено.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Колегія суддів погоджується з рішенням суду і відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -