АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Литвинюк І.М., Владичана А.І.

секретар Герман Я.І.

за участю: представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

представника ПАТ ,,Райффайзен Банк Аваль" - Ковча Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства ,,Райффайзен Банк Аваль" в особі Чернівецької обласної дирекції публічного акціонерного товариства ,,Райффайзен Банк Аваль" про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства ,,Райффайзен Банк Аваль" в особі Чернівецької обласної дирекції публічного акціонерного товариства ,,Райффайзен Банк Аваль" (далі - ПАТ ,,Райффайзен Банк Аваль ") про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.

Вказував на те, що 18 серпня 2008 року між ним та ВАТ ,,Райффайзен банк Аваль" було укладено генеральну кредитну угоду №014/05/744, за умовами якої кредитор зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї генеральної кредитної угоди і які є її невід'ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості позичальника з наданими в рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати 400000 доларів США з процентною ставкою 16 % річних.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------22ц- 481/16 головуючий у І-й інстанції Стоцька Л.А.

категорія: 19/27 суддя-доповідач: Міцней В.Ф.

Того ж дня між сторонами в рамках генеральної кредитної угоди було укладено кредитний договір № 014/05/744/1, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит на споживчі потреби у розмірі 400000 доларів США: перший транш - 200000 доларів США, другий транш - 100000 доларів США, третій транш - 50000 доларів США, четвертий транш - 50000 доларів США.

30 червня 2011 року між ним та ПАТ ,,Райффайзен Банк Аваль " в рамках генеральної кредитної угоди було укладено кредитний договір № 014/42-0-1/67, за умовами якого банк зобов'язався надати йому 2101264 грн 71 коп на рефінансування існуючої заборгованості за договором № 014/05/744/1 від 18 серпня 2008 року.

Вважав, що умови кредитного договору №014/05/744/1 від 18 серпня 2008 року порушують його права як споживача фінансових послуг та суперечать ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 524, 533, 627, ч.3 ст.1056-1 ЦК України, ст.ст.11, 19, 21 Закону України ,,Про захист прав споживачів", а умови кредитного договору №014/42-0-1/67 від 30 червня 2011 року суперечать ст.627, ч.3 ст.1056-1 ЦК України, ст.ст.11, 19, 21 Закону України ,,Про захист прав споживачів".

Посилаючись на ці обставини, просив визнати недійсними укладені між ним та ПАТ ,,Райффайзен банк Аваль" генеральну кредитну угоду №014/05/744 від 18 серпня 2008 року, кредитний договір №014/05/744/1 від 18 серпня 2008 року та кредитний договір № 014/42-0-1/67 від 30 червня 2011 року.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладені між сторонами кредитні договори не суперечать нормам цивільного законодавства, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, спрямовані на реальне настання правових наслідків, а тому відсутні підстави для визнання вказаних правочинів недійсними.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та ґрунтуються на законі.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 18 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ ,,Райффайзен банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ ,,Райффайзен Банк Аваль", було укладено генеральну кредитну угоду №014/05/744, за умовами якої банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї генеральної кредитної угоди і які є її невід'ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за наданими в рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 400000 доларів CША, з процентною ставкою 16 % річних.

Того ж дня між сторонами в рамках генеральної кредитної угоди було укладено кредитний договір №014/05/744/1, за умовами якого банк надає позичальнику кредит на споживчі потреби у розмірі 400000 доларів США, з яких: перший транш - 200000 доларів США; другий транш - 100000 доларів США; третій транш - 50000 доларів США; четвертий транш - 50000 доларів США (а.с.26-28).

30 червня 2011 року між сторонами було укладено кредитний договір №014/420-0-1/67, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2101264 грн 71 коп для рефінансування існуючої заборгованості за кредитним договором №014/05/744/1 від 18 серпня 2008 року з процентною ставкою у розмірі 17 % річних (а.с.29-36).

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

За ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст.2 Закону України ,,Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України ,,Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2006 року ВАТ ,,Райффайзен банк Аваль" отримало банківську ліцензію № 10 на здійснення операцій, визначених ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст.47 Закону України ,, Про банки і банківську діяльність", цього ж дня банком отримано дозвіл Національного банку України № 10-4 на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 цього Закону.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483, у разі якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої Національним банком України надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії Національного банку України.

З огляду на викладене можна зробити висновок про те, що відповідач мав право надавати позивачу кредит в іноземній валюті.

За положеннями ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", згідно з яким частину першу статті 11 Закону України ,,Про захист прав споживачів" було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У даній справі кредитний договір в іноземній валюті укладено сторонами 18 серпня 2008 року. На час укладення кредитного договору Закон України ,,Про захист прав споживачів" не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК).

У п.1.4.1.6. кредитного договору зазначено, що у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, встановлених у п.п.2.3.8-2.3.13 цього договору фіксована процентна ставка, підвищується на 2% річних з розрахунку річної бази нарахування процентів. Таке підвищення процентної ставки буде здійснено в силу настання вищевказаних умов та не потребує укладення будь-якої додаткової угоди до цього договору. На вимогу позичальника банк може укласти з позичальником графік повернення кредиту та сплати процентів у новій редакції.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.28 постанови від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснив судам, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак ОСОБА_1 не доведено факт реалізації банком свого права щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку після 10 січня 2009 року.

Безпідставними є також доводи апелянта про обмеження дострокового повернення отриманих кредитних коштів та необхідність отримання на це згоди банку.

Згідно зі ст. 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

З генеральної кредитної угоди № 014/05/744 від 18 серпня 2008 року вбачається, що позичальник має право достроково погасити отримані кредити і сплатити відсотки за користування кредитними коштами на підставі письмової домовленості з кредитором (п.7.2.).

Пунктом 7.3. вказаної угоди передбачено, що позичальник має право ставити питання про дострокове розірвання цієї угоди, повністю повернувши одержані кредити, відсотки за їх користування та штрафні санкції, повідомивши про це кредитора не пізніше ніж за 7 днів.

Отже, генеральною угодою прямо передбачено право позичальника достроково погасити всі отримані кредити на підставі письмової домовленості з кредитором.

За змістом ст.18 Закону України ,,Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов, встановлених ч.3 цього Закону, у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як встановлено судом, спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконував їх умови.

Позивачем не доведено, що умови укладених договорів всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі повно з'ясованих обставин справи, із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: