Справа №490/2922/14-ц 18.04.2016 18.04.2016 18.04.2016
Справа № 490/2922/14-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Черенкова Н.П.
Провадження №22-ц/784/929/16 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

18 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання -Горенко Ю.В.,

з участю:

представника позивача - Шкуро В.О.,

представника відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою виконавчого комітету Миколаївської міської ради рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

у с т а н о в и л а :

05 березня 2014 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради пред'явив зазначений позов до ОСОБА_5, який обґрунтував наступним.

Гуртожиток по АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва і перебуває на балансі комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» (далі КП СКП «Гуртожиток»).

Відповідно довідки названого підприємства, з 02 жовтня 2008 року відповідач поселився в кім. № 33 названого гуртожитку і був в ній зареєстрований.

У зв'язку з цим у нього виникло право користуватися названою кімнатою та обов'язок - оплачувати своє проживання в ній.

Проте він безпідставно не використовує назване право та не дотримується вказаного обов'язку.

Згідно акту від 05 грудня 2013 року за № 359, складеним комісією гуртожитку, та витягу з особового рахунку за № 86012 відповідач не проживає в зазначеній кімнаті без поважних причин з 01 жовтня 2010 року і має заборгованість з оплати за користування кімнатою у розмірі 2 227 гривень 35 копійок.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 не проживає в гуртожитку понад 6 місяців без поважних причин, просив визнати його таким, що втратив право користування кімнатою № 33 гуртожитку по АДРЕСА_1

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2014 року позов задоволено.

Ухвалою того ж суду від 21 квітня 2015 року назване заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

У судовому засіданні, де дана справа вирішувалася по суті, представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що 2008 року ОСОБА_5 на законних підставах вселився в кім. 33 гуртожитку по АДРЕСА_1 і з того часу безперервно проживає в ній, регулярно сплачуючи квартирну плату. Його часта відсутність в житлі викликана не байдужим ставленням до житла, а характером виконуваної ним роботи. Він працює в публічному акціонерному товаристві «Миколаївобленерго» (далі ПАТ «Миколаївобленерго») на посаді електромонтера з ремонту повітряних ліній електропередач, у зв'язку з чим систематично знаходиться у кількаденних відрядженнях і знаходиться за місцем відрядження, що не можна вважати безпідставною відсутністю в спірному житлі і визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Останнім рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року в задоволені позову відмовлено за його недоведеністю.

Виконавчий комітет Миколаївської міської ради подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю рішення суду дійсним обставинам справи та порушенням районним судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, суд 1 інстанції вважав установленим, що відповідач мав право на користування спірною кімнатою, весь час користувався нею і вчасно вносив плату за проживання. Належних та допустимих доказів протилежному позивач не надав, а тому, як на думку суду, визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною кімнатою з підстав, передбачених статтею 72 ЖК України, неможна, у зв'язку з чим у позові слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у повній мірі погоджується з установленими судом 1 інстанції обставинами та правовідношеннями, його висновки вважає вірними, обгрунтованими і законними.

Так, в силу ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України кожен має право на житло.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Одна з таких підстав, передбачена статтею 71ЖК України.

Згідно неї, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за їхньої заявою може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У разі відсутності наймача або членів його сім'ї у жилому приміщення без поважних причин понад шість місяців, вони, в порядку статті 72 ЖК України, можуть бути визнані такими, що втратили право користування ним.

Роз'яснюючи названі норми, Пленум Верховного Суду України у п. 10 своєї постанові від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

При цьому, вирішуючи дані спори, суди повинні неухильно дотримуватися положень чинного цивільно-процесуального законодавства.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Судом 1 інстанції встановлено, і докази цьому, як на думку колегії, є у даній справі, спірна кімната № 33 знаходиться у належному позивачеві гуртожитку по АДРЕСА_1.

02 жовтня 2008 року відповідач на законних підставах вселився у неї, був у ній зареєстрований, а відповідно, набув законного права на користування нею.

З того часу він не втрачав правового зв'язку з названим житлом, постійно в кімнаті проживає й не має іншого житла; вчасно і у повному обсязі оплачує своє проживання в ній та спожиті комунальні послуги, про що свідчить, фактично, відсутність заборгованості.

Іншого належними та допустимими доказами позивач не довів, хоча за цивільно-процесуальним законодавством то є його обов'язком.

Наданий ним акт (а.с. - 5), таким доказом не є, оскільки один з його підписантів ОСОБА_6 у суді не змогла підтвердити відсутність відповідача в кімнаті без поважних причин понад встановлений законом строк, а інший - ОСОБА_7, як встановив районний суд, є особою заінтересованою у позитивному вирішенні справи, оскільки претендує на спірну квартиру. Інших доказів, в тому числі і, щодо наявності у відповідача заборгованості, позивач не заявив. За такого, колегія вважає, що на такій доказовій базі, як надав позивач, не можна вважати, що відповідач без поважних причин був відсутнім у спірному житлі понад 6 місяців, і, з цих підстав визнати таким, що втратив право користування ним.

Тим більше, що той на підтвердження своїх заперечень надав докази систематичному, у зв'язку з характером роботи, знаходженні у відрядження з виїздом за межі м. Миколаєва без щоденного повернення до місця постійного проживання (т.2 а.с. - 3-75). Підтвердили постійне проживання відповідача у спірній кімнаті і свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які є його сусідами і безпосередньо відслідковували спірну ситуацію (а.с.т.-2 - 97).

За такого, підстав вважати, що відповідач без поважних причин був відсутнім в кімнаті, законним користувачем якої він є, понад строк встановлений законом, немає, а, відповідно, і визнати його таким, що втратив право користування нею - не можна, у зв'язку з чим у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Стосовно твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про ігнорування судом її пояснень, то воно є безпідставним, оскільки суд їх не проігнорував, а, діючи у правовому полі процесуального законодавства, належним чином оцінивши, відхилив, як такі, що не відповідають дійсним обставинам.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Миколаївської міської ради відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

Серебрякова Т.В.