Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2511/15-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 5 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Зарицкої Г.В., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 16 лютого 2016 року

встановила:

У березні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, який предявила до свого брата ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та його сина (свого племінника) ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 В обґрунтування позову зазначила, що після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які доводились їй та відповідачу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 батьками, а відповідачу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 дідом і бабою залишилось спадкове майно. Але, вважаючи, що відповідачі ухилялись від надання спадкодавцям необхідної матеріальної допомоги та підтримки, просить суд усунути їх від права на спадкування майна після померлих.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16.02.2016 р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом першої інстанції неповно зясовано обставини справи, що мають значення для справи, проігноровано покази свідків ОСОБА_7, які давали свідчення про умови проживання померлих ОСОБА_3 та їх відносини з сином.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів перебування спадкоємців в безпорадному стані та наявності у них потреби в матеріальній допомозі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму ВС України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного Кодексу не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були батьками позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_5 помер 05.02.2013 р. у м. Житомир, а ОСОБА_6 померла 28.11.2013 р. в м. Тобольськ РФ, перебуваючи у своєї рідної доньки ОСОБА_2 (а.с. 6,7 т.1). Після їх смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1; житлового будинку № 35 по вул. Парковій в с. Довжик, Житомирського району та спадкового майна, яке знаходиться в Російській Федерації.

Після повернення з Російської Федерації у 2012 році спадкодавці ОСОБА_6 проживали у ІНФОРМАЦІЯ_5 та деякий час у будинку № 35 по вул. Парковій в с. Довжик Житомирського району.

Спадкодавці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були пенсіонерами, отримували пенсії, самостійно пересувалися, інвалідності не мали, у безпорадному стані у розумінні ч. 5 ст. 1224 ЦК України не перебували.

З довідки ЦМЛ №1 від 19.05.2015р. вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 поступив на стаціонарне лікування 28.01.2013р. з діагнозом: внутрішньомозковий крововилив в басейні ЛСМА на фоні артеріальної гіпертензії, набряк головного мозку та ін. та 05.02.2013р. помер (а.с.220).

Інших доказів про стан здоровя ОСОБА_5, з яких би вбачалась необхідність надання йому сторонньої допомоги, матеріали справи не містять.

Сварки та неприязні стосунки, які склались між ОСОБА_3 та його батьками після повернення останніх з Російської Федерації, заподіяння ОСОБА_3 тілесних ушкоджень матері, не можуть свідчити про факт ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги, так само як не можуть слугувати доказом перебування спадкодавців в безпорадному стані через похилий вік чи тяжку хворобу.

Крім того, за життя спадкодавці склали заповіти на належне їм майно, в коло спадкоємців яких ввійшов і відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.59,60,112-зворот, 113 т.1)

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до норм ч.5 ст. 1224 ЦК України усунення від спадкування можливе лише спадкоємця за законом. В даному випадку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 є спадкоємцем за заповітом, а тому підстави для його усунення від спадкування відсутні.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій, однак будь-яких доказів умисного ухилення від надання відповідачем допомоги спадкодавцям позивач не надала.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та обєктивному зясуванні обставин справи, прав і обовязків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, зясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: