Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою в інтересах ОСОБА_4, на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 26 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір про відкриття кредитної лінії, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 11 150 000 грн строком до 26 жовтня 2019 року зі сплатою 16% річних. На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки. Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість у розмірі 49 454 218 грн 21 коп., з яких: 923 791 грн 07 коп. - прострочена заборгованість за кредитом; 191 824 грн 23 коп. - строкова заборгованість за процентами; 7 046 157 грн - строкова заборгованість за кредитом; 5 746 708 грн 18 коп. - прострочена заборгованість за процентами; 504 617 грн 70 коп. - прострочена заборгованість за комісійною винагородою; 12 643 655 грн 74 коп. - пеня за прострочення погашення кредиту; 17 793 877 грн - пеня за прострочення погашення процентів; 1 603 587 грн 29 коп. - пеня за прострочення погашення комісії.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2014 року, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року в сумі 49 454 218 грн 21 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір в сумі 3 219 грн.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Проте, погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами установлено, що 26 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір про відкриття кредитної лінії, відповідно до якого останній надано кредит у розмірі 11 150 000 грн строком до 26 жовтня 2019 року зі сплатою 16% річних.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість позичальника перед банком станом на 10 квітня 2012 року складає 49 454 218 грн 21 коп., з яких: 3 923 791 грн 07 коп. - прострочена заборгованість за кредитом; 191 824 грн 23 коп. - строкова заборгованість за процентами; 7 046 157 грн - строкова заборгованість за кредитом; 5 746 708 грн 18 коп. - прострочена заборгованість за процентами; 504 617 грн 70 коп. - прострочена заборгованість за комісійною винагородою; 12 643 655 грн 74 коп. - пеня за прострочення погашення кредиту; 17 793 877 грн - пеня за прострочення погашення процентів; 1 603 587 грн 29 коп. - пеня за прострочення погашення комісії.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

В своїх запереченнях на позов та апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка померла 20 жовтня 2013 року, зазначала, що рішенням господарського суду Харківської області від 30 листопада 2010 року, залишеним без змін постановами Харківського апеляційного господарського суду від 20 січня 2011 року та Вищого господарського суду України від 09 березня 2011 року, встановлено, що право власності на спірне іпотечне майно перейшло до банку в силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки у зв'язку із порушенням позичальником умов кредитного договору. Таким чином, вирішено питання щодо погашення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № М-282/КЛ-07 від 26 жовтня 2007 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі № М-282/1/КЛ-07-3 від 26 жовтня 2007 року.

Частинами 1 та 3 ст. 36Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Вищезазначеними судовими рішеннями судів господарської юрисдикції, ухваленими у справі з участю тих самих сторін (ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_3Р.), встановлено, що банк звертався до суду за захистом вже існуючого права власності на спірний предмет іпотеки, що виникло на підставі застереження в договорі іпотеки, яке є самостійною підставою виникнення права власності.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 6 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК Україниобставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, з'ясував неповно, належним чином не перевірив доводів та заперечень відповідача; не звернув уваги на те, що судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено факт набуття банком права власності на спірне нерухоме майно на підставі застереження в іпотечному договорі про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання та що визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі цього застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а відтак дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК Україниє підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, поданою в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева О.В. Попович В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін