Справа № 521/3773/16-ц
Провадження №2/521/2457/16
25 березня 2016 року місто Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси, у складі:
головуючого судді Леонова О.С.,
при секретарі Малиш О.Л.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя, -
18.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та розподіл спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог він зазначив, що 17.08.1991 року між ним та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 був укладений шлюб (актовий запис №701). Спільних дітей від шлюбу немає.
Зважаючи на різницю у віці, з часом шлюбні стосунки між ними погіршились, а більше п'яти років поспіль позивач взагалі не проживає з відповідачем однією сім'єю, внаслідок чого шлюб носить формальний характер.
Відповідач всіляко уникає будь-якого спілкування з позивачем, не відповідає на телефонні дзвінки, а при зустрічі поводить себе доволі агресивно. Спільне господарство між позивачем і відповідачем не ведеться. Примирення, зважаючи на виниклі стосунки не можливе.
Під час перебування у шлюбі за договорами купівлі-продажу було придбано наступне майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_1; двокімнатна квартира АДРЕСА_2.
Позивач з власної ініціативи, відступаючи від рівних часток у спільній сумісній власності подружжя на користь відповідача, має намір залишити відповідачу 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_2, а собі залишити 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Просить суд розірвати шлюб між ним та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований 17.08.1991 року Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №701; здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: виділити ОСОБА_2 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 і визнати за ним право власності на вказане майно, виділити ОСОБА_3 2-кімнатун квартиру АДРЕСА_2 та визнати право власності на вказане майно.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.
Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 169 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи та прийняття по справі заочного рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши зібрані в справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Так, між сторонами було зареєстровано шлюб 17.08.1991 року Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану одеського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 701.
Від шлюбу сторони дітей не мають.
Шлюбні відносини сторони не підтримують, спільне господарство не ведуть. Основною причиною припинення сімейних відносин є втрата один до одного відчуття любові, відсутність взаєморозуміння.
На примирення позивач не згоден, обґрунтовуючи це тим, що відновлення сім'ї є неможливим, через що суд не вважає за необхідне вживати заходів щодо примирення сторін. Майнового спору між сторонами судом не встановлено.
Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.
Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ним або шлюбним договором.
Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.
В період шлюбу сторони придбали: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
12.02.1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який було зареєстровано на Центральній Одеській біржі в журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю, реєстраційний номер 4206 від 12.02.1998 року.
Згідно з листа КП «БТІ» Одеської міської ради № П80-06/148 від 01.03.2016 року, станом на 31.12.2012 року за ОСОБА_2 зареєстровано квартиру АДРЕСА_1 та двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.
У п. 22 цієї ж постанови зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи із дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Оскільки позивач просить суд виділити йому 1-кімнатну квартиру, а відповідачу залишити 2-кімнатну квартиру, суд вважає можливим такий поділ, бо він не буде суперечити інтересам дружини.
Виходячи з вимог ч.1 ст.70 СК України та ч.ч.4,5 ст.71 СК України, суд вважає за можливе і доцільне виділити ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 і визнати за ним право власності на вказане майно, виділивши ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та визнати право власності на вказане майно.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачапідлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований 17.08.1991 року Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 701 - розірвати.
Виділити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 і визнати за ним право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Виділити ОСОБА_3, двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_3 право власності на вказане майно.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 судовий збір в розмірі 4685,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії, позивачем в загальному порядку, тобто рішення суду позивачем може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Відповідно до статей 231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя: