Категорія 53Доповідач Пащенко Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Пащенко Л.В.

Суддів: Жданкіна В.В., Медяного В.М.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

В заяві зазначав, що з 14.05.2013 року працював у відповідача на посаді начальника служби охорони праці, з якої його-позивача було звільнено наказом керівника КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за №290-к від 08.07.2015 року за п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає, що в порушення вимог КЗпП України з моменту попередження про звільнення йому не запропонована робота на підприємстві, на яку він міг би погодитись та не враховано, що він має великий досвід роботи в галузі охорони праці, значний безперервний стаж роботи на підприємстві, вищу освіту відповідного напрямку, досвід роботи за різними посадами.

Крім цього, зазначив, що роботодавець всупереч законодавчим актам та умовам колективного договору безпідставно припинив нарахування та виплату премії.

Також вважає, що його незаконне звільнення призвело до втрати роботи, засобів до існування, забезпечення утриманців та пов'язаних з цим сімейних негараздів, чим йому завдано моральних страждань, які він оцінює в розмірі 100000 грн.

Тому позивач просив визнати незаконним наказ КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за №290-к від 08.07.2015 року, поновити його на на роботі на посаді начальника служби охорони праці підприємства з 08.07.2015 року, стягнути з відповідача на його користь недонараховану заробітну плату, середній заробіток з урахуванням нарахувань премій та інших гарантій, передбачених чинним законодавством, колективним договором, та індексації за час вимушеного прогулу по день розгляду справи, а також моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

В ході розгляду справи позивач та його представник, заявою від 17.11.2015 року (т.3 а.с.19-22), збільшив позовні вимоги та просив стягнути з КП ВМР «ВМТЕ» на користь позивача недовиплачені заробітну плату (премії), лікарняні листи, відпускні, відрядження в сумі 41433,48 грн.; недовиплачену вихідну допомогу у розмірі 933,52 грн.; компенсаційні за час затримки розрахунку у розмірі 18838,63 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 49434,82 грн.

Рішенням Вінницького міського суду від 26 січня 2016 рокув задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення по слідуючих підставах.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 14.05.2013 року працював в КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на посаді начальника служби охорони праці (т.1 а.с.4-6, т.2 а.с.174). Згідно наказу (розпорядження) №290-к від 08.07.2015 року позивача звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку та вихідною допомогою в розмірі 9116,39 грн. (т.1 а.с.9,111, т.2 а.с.38,112,175).

Відповідно до п.1 ч.1, ч.2 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного суду України в п.19 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

З матеріалів справи вбачається, що діючи в межах наданих повноважень (зокрема, визначених і положеннями Коллективного договору між роботодавцем і виборним органом первинної профспілкової організації КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» на 2011-2012 роки, який є чиним - т.2 а.с.176-187,188-238) та у встановлений чинним законодавством спосіб, генеральним директором підприємства було видано наказ №130 від 28.04.2015 року, згідно якого зі штатного розпису підприємства з 02.07.2015 року було виведено цілий ряд посад, в тому числі і посаду, на якій працював позивач ОСОБА_2

Наказом гендиректора по підприємству №217 від 01.07.2015 року у зв'язку з виробничою необхідністю та змінами в організації виробництва з 02.07.2015 року затверджено організаційну структуру підприємства (Додаток №1) та введено в дію новий штатний розпис (т.1 а.с.109). Відповідно до цього наказу в структурі та штатному розписі підприємства посада начальника в службі охорони праці відсутня.

Отже судом встановлено, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, що підтверджується відповідними наказами, штатними розписами, інформаційною довідкою №03/1789 від 19.10.2015 року, з яких видно, що за період з травня по серпень 2015 року відповідачем проведено скорочення штату працівників та звільнено 120 працівників.

Суд також встановив, що 08.05.2015 року ОСОБА_2, відповідно до наказів №130 від 28.04.2015 року і №150-к від 05.05.2015 року, був попереджений про майбутнє звільнення, про що свідчить його підпис (т.3 а.с.3), та що 01.07. і 06.07.2015 року йому було запропоновано ряд вакантних посад на підприємстві, які за кваліфікаційними вимогами йому підходили, в тому числі було запропоновано посаду провідного інженера з охорони праці (керівну посаду в службі охорони праці, оскільки посаду начальника служби було скорочено), однак позивач згоду на переведення на іншу посаду не надав та відмовився від підпису, що підтверджується відповідними актами (т.3 а.с.1,2), засвідченими підписами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, та поясненнями названих осіб, які допитані судом як свідки.

В подальшому, 08.07.2015 року (в день звільнення) ОСОБА_2 ще раз було запропоновано ряд вакантних, на дану дату, посад, від яких він відмовився, про що свідчить його підпис (акт-т.3 а.с.79).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу відповідача №290-к від 08.07.2015 року та про поновлення позивача на роботі, суд врахував вищевказані обставини справи та вимоги закону і вірно виходив з того, що немає жодних підстав вважати, що звільнення ОСОБА_2 з займаної посади є незаконним, оскільки звільнення останнього було проведено у повній відповідності до вимог діючого трудового законодавства, зокрема ст.ст.40, 49-2 КЗпП України.

При цьому, суд звернув увагу на те, що позивач, будучи поінформованим про наявність вакантних посад, не вчинив жодних дій для свого працевлаштування, заяв на їх заміщення відповідачу не подавав.Посилання ж позивача на те, що не було запропоновано абсолютно всіх вакантних посад на підприємстві, суд обгрунтовано відхилив як безпідставні, оскільки позивачу пропонували посади відповідно до освіти, кваліфікації та попередньої посади.

Також суд зауважив, що питання перестановки (перегрупування) працівників на іншу посаду є компетенцією саме власника, а тому суди не вправі обговорювати питання доцільності такої перестановки.

Відповідно до п.1.2 Типового положення про службу охорони праці, затвердженого наказом Державного комітету України з нагляду за охороною праці N255 від 15.11.2004 року виключно керівнику надається право визначати структуру та чисельність працівників служби охорони праці.

Тому суд, відхиляючи посилання позивача на те, що чинним законодавством заборонено ліквідовувати службу охорони праці на підприємстві зі значною чисельністю співробітників, правильно зазначив, що це хоча і є вірним, але воно не стосується даної справи, оскільки, як видно з матеріалів справи, відповідачем не було ліквідовано таку службу, вона діє і обов'язки керівника цієї служби покладено на провідного інженера з охорони праці, від зайняття посади якого позивач відмовився.

Вирішуючи спір в частині решти позовних вимог, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні ОСОБА_2 нараховано 17967,11 грн., з яких: оклад по днях - 2276,35 грн., індексація заробітної плати - 156,93 грн., вихідна допомога - 9116,39 грн., компенсація відпустки - 6417,44; утримано 3508,84 грн., з яких: єдиний соціальний внесок - 318,63 грн., військовий збір - 269,51 грн., податок на дохід фізичної особи - 2920,70 грн. Всього виплачено 14458,27 грн. (т.2 а.с.240). Середній заробіток розраховувався із заробітку за травень (9327,56 грн.) та червень (3627,38 грн.) 2015 року, в якому інші виплати, зокрема, премії, не значаться (т.2 а.с.233). З розрахункових листів за період липень 2013 року - червень 2015 року вбачається, що позивачу премія не нараховувалась і не виплачувалась (т.3 а.с.4-13).

Судом з'ясовано, що умови праці працівників КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» врегульовані Колективним договором на 2011-2012 роки, укладеного між роботодавцем і виборним органом первинної профспілкової організації, що зареєстрований Департаментом праці і соціального захисту населення м. Вінниці, за реєстраційним номером 74 від 27.04.2011 року (т.2 а.с.176-238). Зокрема, даним Колективним договором (п.2.5 додатку №9) передбачено, що система оплати праці включає в себе: тарифну (окладну) частину зарплати, нараховану за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, обслуговування, посадові обов'язки) за тарифними ставками (окладами) робітників та посадовими окладами інших категорій працівників; надбавки та доплати до тарифних ставок та посадових окладів у розмірах, передбачених цим Положенням; премії робітникам, професіоналам, фахівцям, службовцям; інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно п.4.3 Колективного договору передбачено, що адміністрація зобов'язується формувати фонд оплати праці з урахуванням результатів виробничої діяльності та індексу зростання цін в межах затверджених тарифів на теплоенергію. А пунктом 2.15 Положення про преміювання працівників КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за основні результати господарської діяльності, передбачено право керівника підприємства, на період фінансових труднощів, частково або повністю зменшувати премії всім працівникам.

Матеріалами справи встановлено, що в затверджених тарифах на теплову енергію кошти на виплату премій закладено не було. Тарифи на комунальні послуги є регульованими і нижчими, ніж їх повна собівартість, а тому основна діяльність підприємства збиткова. Складність фінансового становища на підприємстві була підтверджена показами свідків, допитаними судом, та балансом підприємства за 2012-2015 роки (т.3 а.с.64-74,75-78).

Отже, Колективним договором на підприємстві передбачено як виплату премії за основні результати діяльності, так і передбачено право керівника її зменшувати за певних обставин, однією з яких є важке становище на підприємстві. Матеріалами справи та поясненнями свідків підтверджено, що керівник підприємства скористався наданим йому, колективним договором, правом та припинив нарахування премії, що дозволило уникнути погіршення фінансового становища на підприємстві.

Відповідно до ст.9 ЗУ «Про колективні договори» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковим як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові в частині стягнення недовиплаченої премії.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення недовиплаченої вихідної допомоги, компенсаційних виплат за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд правильно виходив з того, що ці виплати є нарахованими як похідні від вимог позову про поновлення на роботі і стягнення премії, в задоволенні яких відмовлено.

Суд також дійшов вірного висновку про відмову в позові в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки не встановлено порушення законних прав позивача і ця вимога є похідною від основних вимог про незаконність звільнення і поновлення на роботі, в задоволенні яких відмовлено.

Таким чином, суд повно з'ясував обставини справи, права та обов'язки сторін, дав оцінку зібраним доказам та постановив рішення, яке відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані і висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Л.В. Пащенко

Судді: В.М. Медяний

В.В. Жданкін

Згідно з оригіналом вірно: /підпис/