Головуючий суду 1 інстанції - Осіпенко Л,М.
Доповідач - Коротких О.Г.
Справа № 426/5273/15-ц
Провадження № 22ц/782/201/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Коротких О.Г.

суддів: Стахової Н.В., Орлова І.В.,

за участю секретаря Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 10.02.2016року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення постійного діючого третейського суду при асоціації бюро технічної інвентаризації Луганської області «Інвентаризація» від 31.01.2007року по справі №19-26/01/2007 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Універмаг «Росія» до Приватного підприємства «Терра» про виділ часток у праві спільної часткової власності в натурі та визнання в рівних частках права власності на незавершений об'єкт нерухомого майна,

встановила:

У вересні 2015року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій зазначив, що Рішенням ПОСТІЙНО ДІЮЧОГО ТРЕТЕЙСЬКОГО СУДУ ПРИ АСОЦІАЦІЇ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ «ІНВЕНТАРИЗАЦІЯ» від 31 січня 2007 року у справі №19-26/01/2007 (місце прийняття рішення: м. Луганськ, пл. Революції, 2.) за позовом ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УНІВЕРМАГ «РОСІЯ» до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТЕРРА» про виділ часток у праві спільної часткової власності в натурі та визнання права власності, позовні вимоги ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УНІВЕРМАГ «РОСІЯ» задоволено в повному обсязі.

При цьому третейський суд вирішив:

Виділити в натурі ВІДКРИТОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ «УНІВЕРМАГ «РОСІЯ» із об'єкту нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а саме з літ. А-4 - незавершеного будівництва торгівельного центру з підвалом літ. пд та надбудовами наступне майно: приміщення 1-го поверху: приміщення 38 пл. 22,9 кв.м.; приміщення 2-го поверху: 42 пл. 20,7 кв.м.; частина приміщення №43, площею 1581,0 кв.м., 46 пл. 23,0 кв.м.; 47 пл. 80,1 кв.м.; приміщення 3-го поверху: 48-53 заг. пл. 3323,0 кв.м.; приміщення 4-го поверху 54-59 заг. пл. 3325,6 кв.м.; приміщення надбудов 60-62 заг. пл. 281,1 кв.м., що складає ? частину від всього об'єкту.

Виділити в натурі ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ «ТЕРРА» із об'єкту нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а саме з літ. А-4 - незавершеного будівництва торгівельного центру з підвалом літ. пд та надбудовами наступне майно: - приміщення підвалу: з 1 - 32 заг. пл. 3870,9 кв.м.; приміщення 1-го поверху: з 33 - 37, 39-41 заг. пл. 3142,0 кв.м.; приміщення 2-го поверху: частина приміщення №43 площею 1581,1 кв.м., 44-45 заг. пл. 79,3 кв.м., що складає ? частину від всього об'єкту.

Визнати за ВІДКРИТИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УНІВЕРМАГ «РОСІЯ» право власності на 1/2 частину об'єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з: з літ. А-4 - незавершеного будівництва торгівельного центру з підвалом літ. пд та надбудовами, а саме: приміщення 1-го поверху: приміщення 38 пл. 22,9 кв.м.; приміщення 2-го поверху: 42 пл. 20,7 кв.м.; частина приміщення №43 площею 1581,0 кв.м., 46 пл. 23,0 кв.м.; 47 пл. 80,1 кв.м.; приміщення 3-го поверху: 48-53 заг. пл. 3323,0 кв.м.; приміщення 4-го поверху 54-59 заг. пл. 3325,6 кв.м.; приміщення надбудов 60-62 заг. пл. 281,1 кв.м.

Визнати за ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ТЕРРА» право власності на 1/2 частину об'єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з: з літ. А-4 - незавершеного будівництва торговельного центру з підвалом літ. пд. та надбудовами, а саме: приміщення підвалу: з 1 - 32 заг. пл. 3870,9 кв.м.; приміщення 1-го поверху: з 33 - 37, 39-41 заг. пл. 3142,0 кв.м.; приміщення 2-го поверху: частина приміщення №43 площею 1581,1 кв.м., 44-45 заг. пл. 79,3 кв.м.

ОСОБА_1 посилається на те, що вказаним рішенням третейського суду порушено його права, бо при вирішенні третейського спору сторони приховали факт, що будівництво спірного об'єкту проводилося також і за його участю з умовою виділення останньому після закінчення будівництва частини конкретних приміщень, тому при вирішенні третейського спору ця обставина не була врахована, і належні заявнику приміщення було поділено сторонами між собою вказаним рішенням третейського суду без його участі, тобто, фактично, третейським судом вирішено питання про його права та обов'язки без залучення його до участі у справі.

Крім того, як вбачається з тексту оскаржуваного рішення, склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону.

Також вважає, що суд фактично розглянув та задовольнив позов з порушенням положень правових норм, які регулюють питання набуття права власності та поділ новоствореного нерухомого майна, оскільки суд не має права визнавати за особою право власності на незавершене будівництво, і проводити його поділ, тобто суд вийшов за межі наданої йому компетенції.

Отже, як особа, чиї права та інтереси порушено, заявник просить поновити йому строк на звернення до суду з заявою про скасування вказаного рішення третейського суду, якщо суд дійде висновку про його пропуск, оскільки про це рішення третейського суду йому відомо стало тільки у серпні 2015 року, до цього часу йому повідомлялося, що документи на будівництво знаходяться в стадії оформлення, а враховуючи, що оформлення документів на об'єкт нерухомості такої категорії може тривати довгий час, у нього не було підстав передбачати можливість оформлення сторонами третейського спору права власності на торгівельний центр без врахування його майнових інтересів.

Він також просить скасувати в повному обсязі РІШЕННЯ ПОСТІЙНО ДІЮЧОГО ТРЕТЕЙСЬКОГО СУДУ ПРИ АСОЦІАЦІЇ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ «ІНВЕНТАРИЗАЦІЯ» від 31 січня 2007 року У СПРАВІ №19-26/01/2007 за позовом ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УНІВЕРМАГ «РОСІЯ» до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТЕРРА» про виділ часток у праві спільної часткової власності в натурі та визнання за ним та відповідачем в рівних частках права власності на незавершений будівництвом об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 10.02.2016року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду. Відмовляючи заявнику, суд першої інстанції виходив з недоведеності ОСОБА_1 своєї участі у будівництві спірного нерухомого майна, суд також послався на те, що права зявника на це майно є похідними від прав ПП «ТЕРА», якому виділено майно в натурі і визнано право власності на нього, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати права заявника порушеними.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.213,ст.214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У судове засідання заявник та сторони третейського спору не з'явилися.

Від сторін третейського спору заперечень проти заяви і апеляційної скарги заявника не надійшло, ніяких доказів на спростування доводів заявника не надано.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши у судовому засіданні надані суду докази, судова колегія приходить до наступного.

Стаття 51 Закону України « Про третейські суди» ( в редакції, що діяла на момент розгляду справи) передбачала, що рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав:

1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону.

Заяву про скасування рішення третейського суду може бути подано до компетентного суду протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом.

Діюча на цей час редакція ст. 51 Закону України «Про третейські суди» передбачає, що рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ, та може бути скасоване лише з таких підстав:

1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Заяву про скасування рішення третейського суду може бути подано до компетентного суду сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейського суду.

Отже діюча редакція розширила коло осіб, які можуть оскаржити рішення третейського суду та перелік підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 3891 ЦПК України, сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Судова колегія вважає, що у даному випадку заявник є особою, яка не брала участі у справі, але третейський суд вирішив питання про його права і обов'язки, а тому має право оскаржити рішення третейського суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо права ОСОБА_1 на оскарження рішення третейського суду.

Разом з тим, судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для скасування рішення третейського суду, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, предметом третейського розгляду між сторонами третейського спору, з приводу якого відбулося оскаржуване рішення третейського суду, був спір щодо об'єкту незавершеного будівництва стосовно права власності та поділу цього об'єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який складається з літ. А-4 - незавершеного будівництва торговельного центру з підвалом літ. пд та надбудовами, у будівництві якого брали участь сторони третейського розгляду на підставі укладеного між ними договору про спільну власність на цей об'єкт, на право власності на частину приміщень якого також претендує заявник, про що між ним та однією зі сторін третейського розгляду також укладено договір про спільну участь у будівництві від 14.02.2005р., однак заявник до участі у третейському розгляді ні сторонами спору, ні судом не залучався, свою думку третейському суду не надавав, про рішення третейського суду щодо цього спору не повідомлявся, копію рішення третейського суду від 31 січня 2007 року йому ніхто не надсилав.

Вказані обставини підтверджуються копією зазначеного рішення третейського суду, копією договору заявника про спільну участь у будівництві від 14.02.2005р., копією акту від 23.02.2007р., копією заяви заявника від 16.07.2015р. на ім'я ПП « Терра» щодо оформлення його права власності на частину спірних приміщень, копією листа ПП «Терра» від 10.08.2015р. на звернення заявника про наявність оскаржуваного рішення третейського суду щодо права власності.

Отже, оскаржуваним рішенням, фактично, без участі заявника вирішено питання права власності інших осіб на спірне майно без врахування того, що заявник також претендує на право власності на частину приміщень у спірному майні.

Зазначена обставина свідчить про те, що третейським судом фактично вирішено питання про права та обов'язки заявника без залучення його до участі у справі, що дає йому право на оскарження рішення третейського суду та одночасно є однією з передбачених законом підстав для скасування рішення третейського суду. Саме ця обставина є приоритетною під час вирішення питання щодо порушення прав ОСОБА_1, а тому посилання суду на недоведеність участі заявника у будівництві об'єктів спірного нерухомого майна є необгрунтованими, оскільки вони стосуються іншого предмету спору, а не заявлених вимог ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду як такого, яким вирішено питання про розподіл майна без його участі у розгляді справи.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що ОСОБА_1 не пропустив строк для оскарження рішення, оскільки заява про оскарження вказаного рішення третейського суду заявником подана у серпні 2015 року, при цьому заявник посилається, що про вказане рішення йому стало відомо тільки у серпні 2015 року, доказів про те, що він був своєчасно повідомлений про прийняте оскаржуване рішення третейського суду та йому було вручено копію цього рішення, суду не представлено, що є поважною причиною того, що заявник не міг оскаржити це рішення безпосередньо у тримісячний строк після його прийняття його третейським судом, ніяких заперечень з цього приводу ніким суду не надано.

Отже, оскільки наведені заявником причини не спростовані та свідчать про те, що строк оскарження, встановлений законом, заявником не пропущено, він учасником третейського розгляду не був, до суду з заявою про скасування рішення третейського суду звернувся у межах трьохмісячного строку з моменту, як йому стало відомо про це рішення, заява є обґрунтованою, підстав для залишення заяви без розгляду через пропуск строку оскарження не вбачається.

Є підстави вважати, що третейський суд фактично розглянув та задовольнив позов без достатніх на те правових підстав, оскільки справа, по якій прийнято оскаржуване рішення третейського суду, фактично не підвідомча третейському суду.

Відповідно до ст. 6 Закону України « Про третейські суди» ( у редакції, яка діяла на момент прийняття рішення) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, у тому числі і стосовно права власності, за винятком справ, зазначених у цій статті.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, при визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Вирішуючи спір, суд керувався ст. 331 ЦК України у редакції, яка діяла на момент розгляду справи.

Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (зі змінами і доповненнями) в редакції, які діяли на момент розгляду справи, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК), відтак статтею 331 ЦК не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно судом.

Саме такої правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в п. 2 Інформаційного листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за № X4-150/0/4-13 роз'яснив, що «… Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК), відтак статтею 331 ЦК не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку. При цьому, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (поіменувати) ці матеріали чи обладнання….».

Аналогічне роз'яснення застосування ст. 331 ЦК України було зазначено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 свого попереднього Інформаційного листа «Щодо обов'язкових для усіх судів України правових позицій» від 5 грудня 2011 року.

Отже, право власності на новозбудоване нерухоме майно набувається після введення його в установленому законом порядку до експлуатації, а також отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності на нерухоме майно, що проводиться органом, уповноваженим на здійснення такої державної реєстрації прав.

Іншого способу чи механізму для набуття права власності на новостворене нерухоме майно, окрім введення його до експлуатації та реєстрації права власності, законом не передбачено.

Це пов'язано з тим, що право власності у сторін на об'єкт нерухомого майна не виникло, в той час як поділ передбачає визнання за позивачем права на частку нерухомого майна, яка підлягає виділу, що звісно суперечить тим вимогам актів законодавства України, які передбачають здійснення поділу нерухомого майна лише за наявності існування у сторін права власності на таке майно на час проведення його поділу.

Тому, до введення в експлуатацію нерухомого майна, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності, тобто до виникнення у сторони права власності на новозбудований об'єкт нерухомості , у сторони існує право власності лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використане в процесі будівництва.

Виключенням із правила є положення абз. 2 ч.3 ст. 311 ЦК України ( у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) про те, що у разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Однак, вказане положення передбачає реєстрацію права власності на об'єкт незавершеного будівництва органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва, з метою подальшого укладання договорів щодо такого об'єкта незавершеного будівництва, і стосується лише особи, яка є власником матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництв, та не стосується інших осіб, які претендують на право власності на об'єкт незавершеного будівництва, що мало місце у третейському спорі з приводу, якого винесено оскаржуване рішення. . Крім того, п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» від 4 квітня 1991 року за № 7 (зі змінами), роз'яснено, що за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Отже, вимоги про поділ незавершеного будівництва можуть бути заявлені тільки вказаними особами і тільки стосовно незавершеного будівництва житлового будинку, а не нежитлової нерухомості.

За таких умов, третейський суд не мав права підміняти орган, який наділений повноваженнями здійснювати реєстрацію права власності на новозбудоване нерухоме майно, та на підставі рішення визнавати за особою право власності на незавершене будівництво та проводити його поділ.

У даному випадку третейський суд, розглядаючи вказану справу, не звернув уваги на вказані положення закону і роз'яснення, та безпідставно розглянув справу, яка йому непідвідомча, що також є самостійною підставою для скасування рішення третейського суду.

Таким чином, виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права і відповідно до вимог ст.312 ЦПК України підлягає скасуванню.

Крім цього, вище наведене свідчить про те, що оскаржуване рішення третейського суду ухвалено з порушенням вимог закону, порушує права заявника, а тому є підстави для задоволення заяви заявника та для скасування цього рішення.

Керуючись ст.ст.303,304,307.312,315,389-1-389-6 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 10.02.2016року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою скасувати рішення постійного діючого третейського суду при асоціації бюро технічної інвентаризації Луганської області «Інвентаризація» від 31.01.2007року по справі №19-26/01/2007 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Універмаг «Росія» до Приватного підприємства «Терра» про виділ часток у праві спільної часткової власності в натурі та визнання в рівних частках права власності на незавершений будівництвом об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: