УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Маляренка А.В., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом.

Зазначав, що у період з 26 серпня 1995 року по 28 травня 2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

23 листопада 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали автомобіль ВАЗ - 2106, д.н.з. НОМЕР_1, право власності на який зареєстрували за відповідачем.

Позивач вважає, що автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний у період шлюбу за спільні кошти сторін.

На підставі викладеного просив задовольнити позов, визнати автомобіль ВАЗ - 2106, д.н.з. НОМЕР_1, спільною сумісною власністю подружжя, визнати за відповідачем право власності на зазначений автомобіль та стягнути на його користь грошову компенсацію Ѕ частки транспортного засобу у розмірі 4 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано автомобіль марки ВАЗ - 2106, д.н.з. НОМЕР_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частки спірного автомобіля, а за ОСОБА_4 - право власності на 2/3 частки транспортного засобу. В іншій частині заявлених вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що у період шлюбу сторони придбали автомобіль ВАЗ - 2106, д.н.з. НОМЕР_1, тому він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і відповідно підлягає поділу між подружжям. Однак на утриманні відповідача перебуває неповнолітній син, позивач не надав доказів щодо належного виконання ним обов'язку щодо сплати аліментів, а тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 70 СК України суд дійшов висновку про відступлення від рівності часток у спільній сумісній власності та визнання за позивачем права власності на 1/3 частини спірного автомобіля. Відмовляючи в частині позову про припинення права власності на частку у спільному майні подружжя та стягнення грошової компенсації вартості частки транспортного засобу на користь ОСОБА_3, суд виходив із того, що спірний автомобіль було передано у користування та розпорядження третій особі на підставі довіреності, а тому він вибув із фактичного користування сторін.

Судами встановлено, що з 26 серпня 1995 року по 28 травня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5

23 листопада 1999 року сторони придбали автомобіль ВАЗ - 2106, д.н.з. НОМЕР_1, право власності на який зареєстрували за ОСОБА_4

18 жовтня 2003 року ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності передала ОСОБА_6 право керування та розпорядження зазначеним автомобілем.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірний автомобіль придбаний сторонами у період шлюбу, тому він є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. (ч. 3 ст. 70 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, ч. 2 ст. 364 ЦК України поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до роз'яснень п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).

Довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, невірно визначив характер спірних правовідносин та норму права, яка підлягала застосуванню, залишив поза увагою те, що спірний автомобіль не вибув із володіння сторін, а лише переданий у користування третій особі, тобто право власності на нього не припинено, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у позові в частині стягнення грошової компенсації частки спільного сумісного майна подружжя, у зв'язку із припиненням права власності на транспортний засіб.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303. 315 ЦПК України, переглядаючи рішення суду першої інстанції, вказані порушення суду не усунув, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив та не спростував, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 рокускасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

А.В. Маляренко

Д.О. Остапчук