У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 5 листопада 1979 року він працював на різних посадах на публічному акціонерному товаристві «Запоріжтрансформатор» (далі - ПАТ «Запоріжтрансформатор»). 24 жовтня 2014 року його звільненили з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності працівників товариства. Зазначав, що звільнення є незаконним, оскільки він працював на указаному підприємстві понад 35 років, більшість з яких на керівних посадах, є автором раціоналізаторських пропозицій, і у порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України йому не було запропоновано іншу роботу, хоча на момент звільнення вакантні посади існували, наказ про звільнення з роботи був підписаний не генеральним директором, а технічним директором ПАТ «Запоріжтрансформатор». Такими діями відповідача йому завдана моральна шкода.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати наказ про звільнення його з роботи незаконним, поновити його на посаді провідного інженера- технолога з апаратного виробництва відділу інноваційних технологій трансформаторного виробництва ПАТ «Запоріжтрансформатор», стягнути з останнього на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року до моменту набрання рішенням про поновлення на роботі законної сили та 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Запоріжтрансформатор» від 24 жовтня 2014 року про звільнення з роботи ОСОБА_3 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на роботі у відділі інноваційних технологій трансформаторного виробництва ПАТ «Запоріжтрансформатор» провідним інженером-технологом з апаратного виробництва. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року за 9 місяців у розмірі 49 703 грн 35 коп. та 2 тис. грн моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Запоріжтрансформатор» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що вільнення позивача проведено з порушенням вимог п. 1 ст. 40 п.1, 42, 49-2 КЗпП України, оскільки не було враховане його переважне право на залишення на роботі, йому не була запропонована інша робота на підприємстві. При цьому незаконним звільненням з роботи позивач неправомірно був позбавлений права на працю, не мав коштів для існування, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв'язку з чим йому завдано моральну шкоду.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що висновок суду про наявність порушень відповідачем положень ст. 42 КЗпП України не відповідає вимогам трудового законодавства, однак, не дивлячись на вказані порушення задоволення позову з підстав порушення роботодавцем вимог ст. 49-2 КЗпП України є вірним.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 5 листопада 1979 року працював на ПАТ «Запоріжтрансформатор» на різних посадах, а з 3 квітня 2014 року на посаді провідного інженера-технолога з апаратного виробництва відділу інноваційних технологій трансформаторного виробництва.

Наказом про реструктуризацію підприємства від 31 липня 2014 року № 976 було передбачено скорочення штату працівників, зокрема, посади провідного інженера-технолога з апаратного виробництва відділу інноваційних технологій трансформаторного виробництва.

1 серпня 2014 року на підставі розпорядження про скорочення посад від 31 липня 2014 року № 840 ОСОБА_3 під розписку був попереджений про скорочення його посади та наступне звільнення за скороченням штату через 2 місяці, а також про відсутність можливості працевлаштування на підприємстві у зв'язку з відсутністю вакантних посад, які відповідають його спеціальності.

1 жовтня 2014 року директором з персоналу підприємства голові цехової профспілки ВІТТВ направлено подання про надання згоди на звільнення провідного інженера-технолога з апаратного виробництва ОСОБА_3 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників, згідно з наказом № 976 та розпорядженням № 840 від 31 липня 2014 року.

Відповідно до протоколу засідання цехового комітету профспілки ВІТТВ ПАТ «Запоріжтрансформатор» від 15 жовтня 2014 року № 9 профспілковий комітет у присутності позивача розглянув вказане подання та в зв'язку з відсутністю у нього додаткових документів про переважне право на залишення на роботі, надав згоду на його звільнення.

Наказом від 24 жовтня 2014 року № 344 позивача звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Зазначенаправова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 1 липня2015 року № 6-491цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З матеріалів справи вбачається, що після ознайомлення позивача з попередженням про майбутнє вивільнення, ПАТ «Запоріжтрансформатор» прийняв на роботу вісім працівників на посади: кухонного робітника, майстра автотранспортного цеху, фахівця із технічного навчання, бібліотекаря, помічника машиніста тепловозу, електрозварювальника на автоматичних та напівавтоматичних машинах, робітника з благоустрою пансіонату ДОК «Чайка», місця яким надані в межах виконання гарантій зайнятості інвалідів на виконання ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» за затвердженим на підприємстві переліком, що є обов'язковим.

Проте апеляційний суд, посилаючись на те, що позивачу згідно зі ст. 49-2 КЗпП України мали бути запропоновані вакантні посади, не зазначив, які саме вакантні посади були,не перевірив, чи відповідає позивач за кваліфікацією цим посадам та не врахував, що посада фахівця із технічного навчання на підставі ст. 118 КЗпП України зберігалась за працівником на час перебування на виборній посаді, а на посаду майстра автотранспортного цеху та електрозварювальника на автоматичних та напівавтоматичних машинах він, за твердженням роботодавця, не міг претендувати у зв'язку з відсутністю відповідної кваліфікації і досвіду роботи.

Тому висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, оскільки суд, формально зазначивши про те, що не всі посади позивачу були запропоновані, не з'ясував можливість позивача зайняти їх у силу своєї кваліфікації та досвіду роботи.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та дійшов передчасного висновку про те, що на час попередження про звільнення позивача у роботодавця були наявні вакантні посади, які відповідали його кваліфікації, освіті, досвіду роботи, однак не були йому запропоновані.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» задовольнити частково.

Ухвалу ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик