УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Карпенко С.О.Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення коштів та процентів за договорами банківських вкладів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ПАТ «КБ «Надра» про стягнення коштів та процентів за договорами банківських вкладів, посилаючись на те, що між сторонами були укладені договори строкового банківського вкладу від 28 липня 2014 року № НОМЕР_1 та від 03 лютого 2015 року № НОМЕР_2. 17 лютого 2015 року позивач звернувся до банку із вимогою про повернення вкладів в розмірі 148 000,00 грн та 15 668,74 грн, проте відповідач не повернув позивачу кошти, що знаходяться на рахунках останнього.

ОСОБА_6 зазначав, що станом на 05 лютого 2015 року відповідно до умов договору, заборгованість відповідача перед позивачем за договорами банківського вкладу становила 148 000,00 грн та 15 668,74 грн, а також нараховані проценти у сумі 2 831,26 грн та 912,33 грн.

На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з ПАТ «КБ «Надра» грошові кошти за двома договорами банківських вкладів з нарахованими процентами у розмірах: 148 000,00 грн за договором банківського вкладу від 28 липня 2014 року № НОМЕР_1, 15 668,74 грн - за договором банківського вкладу від 03 лютого 2015 року № НОМЕР_2, 2 831,26 грн - заборгованість за нарахованими процентами до 28 січня 2015 року за банківським вкладом від 28 липня 2014 року та 912,33 грн - заборгованість за нарахованими процентами до 06 лютого 2015 року за банківським вкладом від 28 липня 2014 року.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» суму банківського вкладу за договором № НОМЕР_1 від 28 липня 2014 року у розмірі 148 000,00 грн, суму банківського вкладу за договором № НОМЕР_2 від 03 лютого 2015 року у розмірі 15 668,74 грн, проценти за договором банківського вкладу № НОМЕР_1 за період з 28 липня 2014 року по 28 січня 2015 року у розмірі 2 831,26 грн та проценти за договором банківського вкладу № НОМЕР_1 з 28 січня 2015 року по 06 лютого 2015 року у розмірі 912,33 грн, всього стягнуто 167 412,33 грн. Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь держави судовий збір у розмірі 1 674,12 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року та залишити в силі заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 28 липня 2014 між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_6 був укладений договір № НОМЕР_1 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення оформлений в рамках Пакету послуг «ПУ «Перший», відповідно до умов якого вкладник зобов'язується в строк не пізніше 5 календарних днів з дня підписання цього договору передати, а банк зобов'язується прийняти грошову суму у розмірі 148 000,00 грн та зобов'язується повернути вкладникові вклад та сплатити проценти на умовах та в порядку, визначеному цим договором.

Крім того, 03 лютого 2015 між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_6 був укладений договір № НОМЕР_2 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, оформлений в рамках Пакету послуг «ПУ «Перший», відповідно до умов якого вкладник зобов'язується в строк не пізніше 5 календарних днів з дня підписання цього договору передати, а банк зобов'язується прийняти грошову суму у розмірі 15 668,74 грн та зобов'язується повернути вкладникові вклад та сплатити проценти на умовах та в порядку, визначеному цим договором.

28 липня 2014 року на виконання умов договору ОСОБА_6 здійснив переказ грошових коштів у сумі 148 000,00 грн на депозитний рахунок № НОМЕР_1.

03 лютого 2015 року на виконання умов договору ОСОБА_6 здійснив переказ грошових коштів у сумі 15 668,74 грн на депозитний рахунок № НОМЕР_2 шляхом переказу коштів з відкритого ОСОБА_6 в банку поточного рахунку № НОМЕР_3, що підтверджується квитанцією № 1536.

Відповідно до п. 2.2 зазначених вище договорів строк розміщення вкладу становить 6 місяців від дати фактичного надходження вкладу на вкладний рахунок. У разі внесення вкладником грошових коштів на вкладний рахунок в день підписання сторонами цього договору, датою повернення вкладнику вкладу за договором від 28 липня 2014 року є 28 січня 2015 року та за договором від 03 лютого 2015 року - 03 серпня 2015 року відповідно.

Пунктом 4.8 договорів встановлено, що якщо вкладник в період дії договору не звернувся до банку із заявою про відмову від продовження строку дії вкладу на новий термін, строк розміщення вкладу, зазначений в п. 2.2 договорів продовжується на той самий строк.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, ОСОБА_6 із заявою про відмову від продовження строку дії вкладу на новий термін до банку не звертався та згідно з довідкою за вих. № 752/05 від 03 лютого 2015 року, депозитний договір № НОМЕР_1 був пролонгований на 6 місяців, строк якого закінчується 28 липня 2015 року.

Відповідно до п. 4.5 договору у разі наміру вкладника достроково отримати вклад та розірвати цей договір, вкладник зобов'язаний заздалегідь письмово повідомити про це банк шляхом подання письмової заяви, не пізніше ніж за 3 банківських дні.

17 лютого 2015 року ОСОБА_6 подав письмову заяву про повернення банківських вкладів у сумі 148 000,00 грн та 15 668,74 грн за договорами банківських вкладів та донарахування і виплату процентів у сумі 2 831,26 грн.

На виконання постанови Правління Національного банку України від 05 лютого 2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних» рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 лютого 2015 року № 26 в ПАТ «КБ «Надра» з 06 лютого 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці. Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23 квітня 2015 № 85 продовжено здійснення тимчасової адміністрації.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обмеження, встановлене пунктом 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, тому, вимоги вкладника за договорами банківського вкладу, строк яких не закінчився, не підлягають задоволенню під час тимчасової адміністрації.

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією; (відмиванням) доходів, одержаним; злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Порядок та умови виплати коштів за договорами банківського рахунку, у випадку виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону, в редакції на час вирішення спору, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється у спосіб, визначений цим Законом.

Частиною другою цієї статті встановлено, що вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно ст. 29 вказаного Закону Фонд набуває право кредитора банку на всю суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку відповідно до цього Закону на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, а також на суму нарахованого, але не сплаченого регулярного збору до Фонду. Фонд також набуває прав кредитора на суму сплачених Фондом витрат, пов'язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, а також на суму цільової позики, наданої банку протягом дії тимчасової адміністрації.

За змістом п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: 1) виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

З метою забезпечення виконання зобов'язань банку, передбачених пунктом 1 частини шостої цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику. Виплати за такими зобов'язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців.

Виходячи із того, що між сторонами укладено договір банківського вкладу, положень наведених норм Закону, зобов'язальним по виплаті коштів позивачу є банк, а не Фонд. У разі недостатності у банку коштів для виконання зобов'язань, йому Фондом надається цільова позика.

Отже, у вказаній справі, виходячи із підстав і предмета позову, позивач у будь-яких матеріально-правових відносинах з Фондом не перебуває.

Згідно функцій Фонду, визначених ст. 4 Закону, на нього покладено обов'язок здійснювати заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідацію банку, а не проведення ним безпосередньо таких виплат.

Тобто, Фонд лише гарантує виплату вкладнику коштів в граничному розмірі, передбаченому ст. 26 Закону, в т. ч. за рахунок коштів самого фонду, які надаються банку у вигляді цільової позики на ці потреби.

Запровадження тимчасової адміністрації і ліквідація банку не позбавляє особу можливості реалізації права на судовий захист, Фонд набуває лише право кредитора банку на відшкодовані вкладникам кошти та надану банку цільову позику, а за взятими на себе зобов'язаннями відповідає банк.

При відсутності у Законі заборони на подання позову і його вирішення в суді відмова в задоволенні вимог до банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, до внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи, є порушенням права особи на судовий захист.

Порядок виплати коштів, встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», судовим рішенням, у разі задоволення позову, не змінюється, воно підлягає виконанню з дотриманням положень цього Закону. Таке рішення не зобов'язує Фонд проводити виплати і задовольняти вимоги кредиторів, здійснення яких заборонене ст. 36 цього Закону, або ж порушувати встановленому ним черговість виплат.

На користь цього свідчить і те, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника зумовлює обов'язкове зупинення виконавчого провадження, а прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку боржника його закінчення, після чого виконавчий документ надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (п. 3-1 ч. 1, ч. 5 ст. 49 цього Закону).

З урахуванням викладеного та на порушення вимог ст. 213 ЦПК України, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку із введенням у банк тимчасової адміністрації.

Колегія суддів виходить із того, що правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001 цс15, яка розглянута ним у порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України, застосуванню не підлягає.

Згідно правового висновку Верховного Суду України запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Між тим, цим Законом питання стягнення коштів при запровадженні тимчасової адміністрації на підставі рішень судів не регулюється.

Дійсно ст. 36 цього Закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку.

Системний аналіз норм вказаного Закону свідчить про те, що не здійснення задоволення вимог вкладників, крім зазначених у п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону, стосується заборони проведення виплат Фондом, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на вимогу вкладника, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи Фонду, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право діяти від імені банку без довіреності (ст. ст. 36, 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Як зазначено, порядок виконання судових рішень про примусове стягнення коштів з банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, визначено відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлено зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Колегія суддів вважає, що саме таким чином і у такий спосіб реалізується положення Закону про нездійснення примусового стягнення коштів, а не шляхом відмови у позові вкладника до банку і у разі встановлення порушення, невизнання чи оспорення його прав та позбавлення останнього права на судовий захист.

При цьому колегія суддів виходить з того, що належним відповідачем у справі є саме банк між яким та вкладником існують матеріально-правові відносини з приводу виконання укладеного між цими особами договору та його виконання.

Дії (бездіяльність) Фонду, його уповноважених осіб може бути предметом оскарження в суді, або ж спір між вкладником і цими особами підлягає розгляду судом лише за умов, коли останні не виконують чи неналежно виконують свої обов'язки, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, допущені судом неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, судове рішення суду апеляційної інстанції на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Крім того, під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно визначити загальний розмір заборгованості банку перед ОСОБА_6 та яка сума була виплачена позивачу Фондом гарантування вкладів.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко Г.І. Мостова