Справа №473/4468/15-ц 05.04.2016 05.04.2016 05.04.2016
Провадження №22-ц/784/818/16
Справа № 473/4468/15-ц Головуючий першої інстанції: Вуїв О.В.
Провадження № 22-ц/784/818/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання Гордійчук С.С.,

за участю:представника позивача ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6, про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що в 2013 року до нього та його дружини звернулася сусідка - ОСОБА_7 - з пропозицією взяти їх земельну ділянку за адресою: м. Вознесенськ, вул.. Калініна, 162, в оренду. На засадах усної добросусідської домовленості вони надали свою земельну ділянку у тимчасове користування ОСОБА_7, яка в свою чергу, зобовязувалась сплачувати грошові кошти у сумі 3000 грн. та віддавати 20 відер картоплі наприкінці сезону. До 2015 року ОСОБА_5 належним чином виконувала вищевказані домовленості, але в кінці сезону 2015 року в рахунок плати за користування землею віддавала тільки 20 відер картоплі та ухиляється від виконання взятих на себе зобовязань по сплаті 3000 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_7 борг у розмірі 3000 грн.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року до участі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено ОСОБА_6

Надалі позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 уточнили викладені в позові обставини, зазначивши, що власником земельної ділянки, переданої в користування відповідачці є син позивача - ОСОБА_6, за згодою якого діяв позивач, укладаючи угоду щодо користування земельною ділянкою. Також уточнили узгоджений між сторонами розмір плати за користування ділянкою, яка, за їх твердженням, до 2015 року складала 20 відер картоплі та 2500 грн. на рік, а з 2015 року була збільшена до 20 відер картоплі та 3000 грн. на рік.

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_3 позов не визнали. При цьому пояснили, що в 2013 році між сторонами дійсно відбулася усна домовленість про передачу позивачем відповідачці земельної ділянки в тимчасове платне користування, згідно якої ОСОБА_5 зобов'язалась в якості плати щорічно віддавати ОСОБА_4 25 відер картоплі. Про внесення плати в грошовій формі сторони не домовлялися. Договору оренди в передбаченій законом формі вони не укладали. Протягом всього часу користування ділянкою відповідачка належним чином виконувала взяті на себе зобов'язання, додатково понад домовленість віддавала позивачу частину вирощених на ділянці овочів, а її син безоплатно допомагав ОСОБА_4 по господарству. В зв'язку з наведеним та враховуючи ту обставину, що позивач не був власником переданої в користування земельної ділянки та не мав права розпоряджатися нею, вважали позов ОСОБА_4 безпідставним.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 250 грн. витрат на правову допомогу.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_3 - просить скаргу відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є ОСОБА_8 України "Про оренду землі".

Згдно ч. 1 ст. 4 вказаного Закону орендодавцми земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ним особи.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною 1 ст. 14 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі. Згідно ч. 5 ст. 6 цього Закону право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин, який згідно вимог закону підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено істотні умови договору оренди землі, яким, зоерема, є обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Частиною 1 статтею 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами вимоги письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6, який залучений до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог, на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 01 жовтня 2010 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, а також земельної ділянки, площею 0,0979 га., призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані по вул. Калініна, 162 в м. Вознесенську Миколаївської області. Зазначене майно було подаровано ОСОБА_6 його батьком позивачем ОСОБА_4 за згодою його дружини ОСОБА_9 Пунктом 1.9. договору дарування передбачено право батьків обдарованого постійно та довічно проживати у вищевказаному будинку, користуватися ним, надвірними будівлями і спорудами, а також земельною ділянкою. Разом з тим, доказів надання позивачу власником земельної ділянки у передбаченій законом формі повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою у власних інтересах матеріали справи не містять.

В 2013 році між сторонами відбулася усна домовленість за якою позивач зі згоди дружини та власника передав вищезазначену ділянку ОСОБА_7 в тимчасове платне користування. Між тим, договору оренди земельної ділянки у передбаченій законом формі не було укладено, та, відповідно, не була здійснена державна реєстрація такого договору. Так, судом вірно встановлено, що сторони не домовилися щодо такої істотної умови договору як розмір орендної плати. При цьому судом обгрунтовано не прийнятий до уваги в якості належного доказу узгодження сторонами орендої плати у грошовій формі висновок дільничого інспектора міліції Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області від 05 листопада 2015 року, оскільки, як вбачається з листа Вознесенської міжрайонної прокуратури від 14 грудня 2015 року, перевірка викладених у висновку обставин проведена не повно і ґрунтується на поясненнях позивача, в звязку із чим матеріали повернені на додатковий розгляд, нове процесуальне рішення на час вирішення справи не прийнято (а.с. 7, 41).

Відповідно до ст.ст. 10, 58-60 ЦПК України кожна сторона повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

З урахуванням цього, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем того, що відповідачка має перед ним невиконане зобовязання щодо сплати орендної плати за договором оренди земельної ділянки.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Посилання позивача в апеляційній скарзі на невірну оцінку наданих суду доказів є необґрунтованими. Зокрема, безпідставними є посилання апелянта на можливість доведення факту узгодження сторонами орендної плати у грошовій формі показаннями свідків, оскільки з огляду на вимоги абзацу 2 частини 1 статті 218 ЦК України та частини 2 статті 59 ЦПК України це не може бути належним доказом даних обставин.

Згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом вірно встановлено, що відповідачкою за квитанцією до прибуткового касового ордеру № 34 від 21.12.2015р. сплачено 500 грн. згідно відповідного розрахунку витрат на надання правової допомоги адвокату ОСОБА_3, яка на підставі договору про надання такої допомоги від 21.12.2015р. та ордеру брала участь у справі, представляючи інтереси ОСОБА_5 (а.с. 28-33, 38, 39).

За такого доводи апелянта про безпідставність стягнення судом з нього на користь ОСОБА_5 витрат на правову допомогу, що були зменшені судом на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України до 250 грн. є необґрунтованими. Твердження апелянта про те, що для стягнення таких витрат ОСОБА_5 необхідно було звернутися до суду із зустрічним позовом повязані із помилковим тлумаченням норм законодавства.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не доводять порушення ним норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Т.С. Довжук

ОСОБА_8