Справа № 307/245/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

30 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 10 лютого 2016 року по справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі на утримання доньки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 грн. щомісячно, до досягнення донькою повноліття.

Рішенням Тячівського районного суду від 10.02.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 850 грн. щомісячно, починаючи з 27.01.2016 року і до досягнення нею повноліття. У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів стягнутих на утримання доньки ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким стягнути аліменти у розмірі ? частини від його заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції не в повній мірі було прийнято до уваги матеріальний стан платника аліментів, та необґрунтовано визначено розмір аліментів.

У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач підтримав, доводи апеляційної скарги та просив задовольнити таку.

Натомість, позивачка, просила відхилити апеляційну скаргу, оскільки мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення є безпідставними та необґрунтованими, і такими, що не відповідають фактичним обставинам.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебуває на утриманні позивачки. Це стверджено свідоцтвом про народження дитини (а.с. 4), актом обстеження матеріально-побутових умов (а.с. 5) та довідкою Тячівської міської ради (а.с. 6).

Також встановлено, що на час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач офіційно не працював та постійного (сталого) доходу не мав.

У звязку з тим, що відповідач не утримує сімю матеріально, розмір свого заробітку приховує від сімї, дитина знаходиться на утриманні та вихованні у позивачки, а гроші останній потрібні для повноцінного розвитку дитини, що й стало підставою для звернення її до суду з даним позовом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не в повній мірі було прийнято до уваги матеріальний стан платника аліментів, та необґрунтовано визначено розмір аліментів. Судом неправильно та не в повному обсязі досліджено докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

А ст. 8 ЗУ Про охорону дитинства також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватись про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Виходячи із правил ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначена норма передбачає, що обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Та являється при цьому особистим, індивідуальним обовязком, і не залежить, ні від віку батьків, чи їх фізичного стану, а ні від матеріального становища.

За змістом ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд ураховує в тому числі: стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення по справі.

До підстав визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_2 просила стягнути аліменти на утримання доньки саме у твердій грошовій сумі, оскільки відповідач офіційно ніде не працював, регулярного заробітку не мав, а отримував не стабільні, а випадкові заробітки.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що працює у приватного підприємця та отримує заробітну плату у розмірі 1400 грн. У додаток до апеляційної скарги надав копію трудового договору від 18.02.2016 року.

З наданого відповідачем трудового договору вбачається, що ОСОБА_1 прийнятий на роботу з 18.02.2016 року на посаду столяра, а розмір зарплати визначається за згодою сторін, але, у всякому разі, не нижчому за законодавчо встановлений розмір мінімальної зарплати, яким є оклад у сумі 1400 грн. на місяць, що у свою чергу підтверджує той факт, що на час прийняття судом першої інстанції рішення, відповідач не був працевлаштований.

А звідси, вимога ОСОБА_1 щодо визначення аліментів відповідно до частки доходу не може бути взята до уваги з тих підстав, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. На час ухвалення рішення суду, ОСОБА_1 не мав місця роботи, а тому, суд і задоволив частково позовні вимоги, шляхом стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 850 гривень, щомісяця.

Крім того, відповідачем не надано відомостей щодо реєстрації трудового договору в порядку ст. 24-1 КЗпП України. Тобто, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк із моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Так, зважуючи на відсутність інших утриманців у відповідача, те, що відповідач здоровий, інвалідності немає, інших дітей немає, та вище наведене у сукупності не може являтись тією перепоною, яка б давала відповідачу підставу для сплати аліментів у меншому розмірі ніж визначено судом першої інстанції. Батьки відповідача не перебувають на його утриманні, та мають власні засоби до проживання. Зазначені доводи на думку суду, свідчать про намагання останнього у такий спосіб уникнути від обовязку батька брати участь в утриманні своєї дитини у достатньому розмірі.

Оскільки дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, яке гарантовано як нормами СК України, так і ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, то наведені вище обставини вказують на те, що ОСОБА_1 може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини в сумі 850 грн. щомісячно, що відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, оскільки такий розмір аліментів є обєктивним за наведених обставин справи.

Виходячи із встановлених обставин справи, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку щодо стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 850 гривень, оскільки така сума буде становити той мінімальний розмір, який повинен сплачувати на утримання дитини один із батьків для забезпечення такій фізіологічного розвитку.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 10 лютого 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________