Cправа № 127/2660/16-ц
Провадження № 2/127/2116/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 березня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді: Гриневича В.С.,

при секретарі: Малику О.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу №127/2660/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Другої Вінницької Державної нотаріальної контори, до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Другої Вінницької Державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 серпня 2005 року померла мати позивача - ОСОБА_4, яка за життя склала заповіт, відповідно до якого 2/3 частки усього належного їй на день смерті майна заповіла позивачу, а 1/3 частку належного їй на день смерті майна заповіла відповідачу - ОСОБА_3. 17 січня 2007 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами № 52, що знаходиться по вулиці Щукіна в місті Вінниці. На даний час позивачу стало відомо, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом 2-ої Вінницької державної нотаріальної контори 21.10.2008 року, спадщину на 1/3 частку житлового будинку за адресою: м. Вінниця, вул. Щукіна 52, прийняв ОСОБА_3.

Позивач вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано відповідачу незаконно, оскільки впродовж 6-ти місяців з дня відкриття спадщини він не вчинив жодних дій, які свідчать про прийняття ним спадщини, а також не проживав з спадкодавцем на час смерті, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.12.2014р. у справі №127/1317/14-ц, а відтак, на думку позивача, ОСОБА_3 вважається таким що не прийняв спадщини.

З огляду на зазначене, позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Другою вінницькою державною нотаріальною конторою, яке зареєстровано в реєстрі за №2-4394 21.10.2008р. на ім'я ОСОБА_3 на 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: м. Вінниця, вул. Щукіна, 52 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання, призначені на 09.03.2016р. та на 29.03.2016р. не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення повісток про виклик в судові засідання на адресу зареєстрованого місця проживання. Разом з тим, як вбачається з відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Вінницькій області від 16.02.2016р., наданої на запит суду щодо зареєстровано місця проживання відповідача (а.с. 23), ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, однак знятий з реєстрації по рішенню суду №127/13171/14-ц від 26.12.20145р.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що місцеперебування ОСОБА_3 їй невідоме, останній раз вона його бачила у 2008 році.

Таким чином, місцезнаходження відповідача ОСОБА_3 невідоме.

Відповідно до частини 9 статті 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

З урахуванням вищевказаного відповідач викликався в судове засідання через оголошення в пресі, а саме оголошення про виклик ОСОБА_3 розміщено в газеті «Урядовий курєр», випуск №51 (5671) від 17.03.2016р. та газеті «Вінниччина», випуск №21 (23063) від 18.03.2006р.

В судове засідання 29.03.2016р. відповідач ОСОБА_3 не зявився, проте з урахуванням положень ч. 9 ст. 74 ЦПК України він вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Повноважний представник відповідача - Другої вінницької державної нотаріальної контори в судові засідання, призначені на 09.03.2016р. та на 29.03.2016р. також не зявився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Однак, 04.03.2016р. державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 надала суду заперечення на позовну заяву, в якому зазначила, що факт прийняття спадщини спадкоємцем ОСОБА_3 було перевірено за довідкою, виданою 14.10.2008 року адресно-довідковим бюро у Вінницькій області, де є дані про реєстрацію його місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 20.01.2003 року. А також у спадковій справі №21/06 до майна померлої 08.08.2005 року ОСОБА_4 міститься копія паспорту спадкоємця ОСОБА_3 (паспорт серії АА №681528, виданий 04.02.1998 року Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області), де в графі Місце проживання є штамп ВВС Староміського району м. Вінниці про реєстрацію його місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 20.01.2003 року. Отже, на законних підставах спадкоємцю, ОСОБА_3 нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 52, що знаходиться по вулиці Щукіна в місті Вінниці, після померлої 08.08.2005 року матері ОСОБА_4 Разом з тим, державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 просила розгляд справи провести без представника нотаріальної контори.

Разом з тим, в судовому засіданні, за клопотаннями позивача та його представника, була допитана в якості свідка ОСОБА_1

Відповідно до частини 5 статті 180 ЦПК України, свідок попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань.

ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що відповідач ОСОБА_3 є її рідним братом. До 1981 року ОСОБА_3 проживав у будинку №52, що по вул. Щукіна у м. Вінниці, однак після одруження переїхав на вул. Червоноармійську, де проживав там до 1997 року, оскільки цього ж року, разом із своєю сімєю виїхав до Росії. Коли у 1999 році помер їхній батько, ОСОБА_3 на похорони не приїздив. ОСОБА_1 разом з матірю намагалися звязатися з ним, але все виявилось марним. Згодом, у 2003 році ОСОБА_3 приїхав на короткий проміжок часу. Потім приїхав у 2008 році всього на три дні, після чого ОСОБА_1 його не бачила. Також ОСОБА_1 зазначила, що на день смерті їхньої матері ОСОБА_4, ОСОБА_3 був зареєстрований за спільною адресою: м. Вінниця, вул. Щукіна, 52, однак там не проживав.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи та спадкової справи №21/06, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

08 серпня 2008 року померла ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 018744, виданого 09 серпня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області.(а.с.12)

Відповідно до частини 1 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, або оголошення її померлою.

Отже, після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з цілого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №52, що знаходиться по вул. Щукіна в м. Вінниці. Зазначений будинок належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06 лютого 2003 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №2-363. (а.с.74)

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною 1 статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до саттей 1233, 1235 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Як вбачається із заповіту, складеного ОСОБА_4 18 лютого 2004 року та посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за№2-539, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на випадок своєї смерті, 2/3 частини всього належного їй майна, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати, заповіла своїй дочці ОСОБА_1, а 1/3 частину своєму сину ОСОБА_7.(а.с. 73)

Частинами 1 та 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17 січня 2006 року ОСОБА_1 звернулася до Другої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 18.02.2004 року та повідомила, що є ще спадкоємець за заповітом, син померлої ОСОБА_3 17.01.2007р., державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті 08.08.2005 року ОСОБА_4, на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 52 по вул. Щукіна в м. Вінниці. Крім того, як вбачається із зазначеного свідоцтва, на 1/3 частку вищевказаного спадкового майна свідоцтво про право на спадщину не видано. (а.с. 53, 4)

Право приватної власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями по вулиці Щукіна, 52, в м. Вінниці, зареєстровано за ОСОБА_1 06 лютого 2007 року, в КП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №38 за реєстровим №11107.(а.с. 4 (зворот))

В той же час, в матеріалах спадкової справи міститься довіреність від 03.09.2008 року, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8, відповідно до якої ОСОБА_3, уповноважив ОСОБА_9 оформити у Другій вінницькій державній нотаріальній конторі його спадкові права на майно, яке залишилось після смерті 08.08.2005 року ОСОБА_4, яка мешкала за адресою: м. Вінниця, вул. Щукіна, 52.(а.с. 69)

Так, ОСОБА_9 діючи від імені ОСОБА_3, 21.10.2008 року звернувся до Другої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про видачу на імя ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 18.02.2004 року. Крім того, ОСОБА_9 повідомив, що є ще спадкоємець за заповітом ОСОБА_1, яка мешкає в місті Вінниці, по вулиці Щукіна, 52. (а.с. 54)

21 жовтня 2008 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_6, ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті 08.08.2005 року ОСОБА_4, на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 52 по вул. Щукіна в м. Вінниці. Крім того, як вбачається із зазначеного свідоцтва, на 2/3 частки вищевказаного житлового будинку, Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 17.01.2007 року вже видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя ОСОБА_1Г.(а.с. 6)

Разом з тим, як вбачається з листа КП «ВМБТІ» від 14.03.2016 року, згідно матеріалів інвентаризаційної справи №11711, право власності на будинковолодіння №54(52) по вул. Щукіна в м. Вінниці, станом на 29.12.2012 року зареєстровано за ОСОБА_4, якій належить 1/3 часки будинковолодіння та ОСОБА_1, якій належить 2/3 частки будинковолодіння (а.с. 47).

Згідно копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок №54, що знаходиться по вул. Щукіна в м. Вінниці, виготовленого 31.12.2014р., власником 2/3 частин зазначеного будинку являється ОСОБА_1, а 1/3 частини - ОСОБА_4

Отже, ОСОБА_3, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку №52, що розташований по вул. Щукіна в м. Вінниці, не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на належну йому частину житлового будинку.(а.с. 7)

Як зазначено вище та вбачається з копії паспорта ОСОБА_3 серії АА №681528, останній з 20 січня 2003 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому, спадкодавець ОСОБА_4 також була зареєстрована за цією адресою.(а.с. 68)

Однак, заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2014 року у справі №127/13171/14-ц задоволено позов ОСОБА_1 та усунуто перешкоди в користуванні належним їй на праві власності будинком №52 по вулиці Щукіна в м. Вінниці, визнавши ОСОБА_3 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком №52, по вулиці Щукіна у м. Вінниці, у звязку з їх відсутністю в даному приміщенні понад рік без поважних причин.(а.с. 14-15)

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статей 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на випадок своєї смерті розпорядилася своїм майном, залишивши заповіт, відповідно до якого 2/3 частини всього належного їй майна, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати, заповіла своїй дочці ОСОБА_1, а 1/3 частину своєму сину ОСОБА_7.(а.с. 73)

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пленум Верховного суду України у пункті 27 Постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», розяснив судам, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 являється сином померлої ОСОБА_4 та відповідно до заповіту, складеного ОСОБА_4 18 лютого 2004 року та посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_6, мав право на спадкування 1/3 частини майна своєї померлої матері.

В судовому засіданні позивач пояснила, що вищевказаний заповіт недійсним не визнавався, при цьому наявності інших підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину судом не встановлено.

Зокрема, позивачем не доведено та відповідних доказів не надано щодо того, яким чином свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 21 жовтня 2008 року ОСОБА_3 після смерті 08.08.2005 року ОСОБА_4 на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 52 по вул. Щукіна в м. Вінниці, порушує права позивача.

Посилання позивача на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2014 року у справі №127/13171/14-ц суд вважає безпідставним та до уваги не приймає, оскільки предметом позовних вимог у справі №127/13171/14-ц було усунення ОСОБА_1 перешкод в користуванні належним їй на праві власності будинком №52 по вулиці Щукіна в м. Вінниці, а не встановлення факту прийняття чи не прийняття спадщини. Таким чином, обставини щодо прийняття чи не прийняття спадщини ОСОБА_3 судом не досліджувалися та відповідно, з цього приводу, рішень судом не приймалося.

Крім того, як вбачається зі вказаного рішення, останнє винесено судом без участі ОСОБА_3 в порядку заочного провадження, при цього з тексту рішення вбачається, що судом не досліджувалося питання щодо видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину, тоді як на момент винесення рішення суду (26.12.2014р.) свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 уже було видано (21.10.2008р.)

Та обставина, що ОСОБА_3, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку №52, що розташований по вул. Щукіна в м. Вінниці, не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на належну йому частину житлового будинку, не має правового значення, оскільки ОСОБА_3 не позбавлений можливості зареєструвати право власності в будь-який час. Разом з тим, відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Крім того, відповідно до статті 3 ЦПК України, до загальних засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність.

Таким чином, з урахуванням принципу справедливості суд вважає що задоволення позовних вимог у даній справі не може мати місця, оскільки свідоцтво про право на спадщину від 21.10.2008р. є відображенням волі спадкодавця.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід залишити без відшкодування.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 1216-1218, 1220, 1223, 1268, 1269, 1268, 1269, 1270, 1276, 1301 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 180, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити без відшкодування.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 01.04.2016р.

Суддя: