Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 53 Доповідач Кочетов Л. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Кочетова Л.Г.,

суддів: Григорусь Н.Й., Худякова А.М.,

при секретарі: Гайдамащук Т.В..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України», третя особа - Міністерство охорони здоров»я України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та в обгрунтування вимог зазначив, що з 05.12.2014 року по 17.08.2015 року працював на посаді першого заступника генерального директора ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України» (надалі підприємство). Наказом № 769-К від 17.08.2015 року був звільнений із займаної посади за п. 1 ст. 41 КЗпП України. Дане звільнення вважає незаконним, оскільки з наказу вбачається, що підставою для прийняття рішення про звільнення з посади було одноразове грубе порушення трудових обов»язків, але не зазначено яке саме. Як на підставу звільнення відповідач посилається на акт про проведення службового розслідування від 20.04.2015 року та лист Міністерства охорони здоров»я України від 20.04.2015 року № 1.01.03/04-12259, з якими він не був ознайомлений та про існування яких дізнався лише після звільнення. Будь-яких пояснень з приводу допущення ним порушень у нього не відбирали. Незаконним звільненням йому заподіяна моральна шкода, яку оцінює в сумі 30000.00 грн. З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати незаконним та скасувати наказ № 769-К від 17.08.2015 року, поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 лютого 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ № 469-К від 17.08.2015 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника генерального директора Державного підприємства ««Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України» з 18.08.2015 року. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41445,18 грн. та 3000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді першого заступника генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України» з 05.12.2014 року по 17.08.2015 року (а.с. 6).

Наказом № 469-К від 17.08.2015 року позивач був звільнений з роботи за п.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків (а.с.5).

У відповідності до вимог ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано заходи стягнення у вигляді догани або звільнення.

Згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативі власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків, керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу) його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання.

З роз'яснень, викладених у п. п. 18, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" вбачається, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Разом з тим, із тексту наказу про звільнення вбачається, що у ньому взагалі не вказано, яке порушення допущено позивачем, коли воно скоєно, в чому полягає його вина, які конкретно посадові обов»язки ним були порушені, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний наказ носить не конкретний характер.

Відповідно до вимог ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Проте вказана вимога закону відповідачем не виконана.

Із зазначеної норми вбачається, що обов»язок відібрання пояснень від порушника покладений на власника або уповноважений ним орган та виникає після виявлення порушення.

Як вбачається з наказу про звільнення, підставою звільнення Підприємство зазначає акт про проведення службового розслідування від 20.04.2015 року та лист Міністерства охорони здоров»я України від 20.04.2015 року.

З акту від 17.04.2015 року вбачається, що позивачу пропоновулося надати пояснення під час проведення службового розслідування але він відмовився.

Сам акт вказаного розслідування, яким було встановлено порушення, з якими відповідач пов»язує звільнення позивача, був виготовлений лише 20.04.2015 року, тобто після того, як позивачу пропонувалося надати пояснення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що пропозиція щодо надання пояснень ОСОБА_1 17.04.2015 року не може вважатися зажаданням письмових пояснень в розумінні положень ст. 149 КЗпП, оскільки вказана пропозиція була висловлена під час встановлення обставин можливого порушення та не була пов»язана із питанням про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

З акту про відмову від ознайомлення та надання письмових пояснень від 17.08.2015 року вбачається, що комісією відповідача ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитися та надати письмові пояснення щодо обставин, встановлених актом про проведення службового розслідування.

Разом з тим, з пояснень свідка ОСОБА_2 вбачається, що пояснення з приводу вказаних обставин позивачу пропонувалося надати уже після звільнення.

Вказані пояснення узгоджуються з поясненнями ОСОБА_1 та не оспорювалися представником відповідача ОСОБА_3, який був членом цієї комісії.

Відомості щодо пропозиції надання пояснень позивачу з приводу обставин, викладених в листі Міністерства, у справі відсутні.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог вказаної норми закону.

Як вбачається зі змісту ОСОБА_3 про проведення службового розслідування від 20.04.2015 року, комісія прийшла до висновку, що в діях позивача вбачаються ознаки грубого порушення трудових обовязків, неналежного виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обовязків, які продовжувалися тривалий період часу, зокрема, з 04.02.2015 року. Разом з тим акт не містить конкретного зазначення порушення, допущеного позивачем, яке саме є підставою його звільнення за п.1 ст.41 КЗпП України (а.с.60-67).

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України» відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді