У х в а л а

іменем україни

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», треті особи: профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, про визнання наказу незаконним та скасування наказу,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, та остаточно просила визнати незаконним та скасувати наказ директора Іллічівського морського торговельного порту від 03 липня 2014 року № 322-О в частині її постійного переміщення художником-оформлювачем відділу побуту з оплатою за штатним розписом та 32-годинним робочим тижнем.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що наказом директора Іллічівського морського торговельного порту від 19 лютого 2014 року № 110 «Про зміни в організації виробництва і праці служби побуту» з 01 червня 2014 року створено структурний підрозділ «Відділ побуту» та ліквідовано структурний підрозділ «Служба побуту», у якому вона працювала, а наказом від 03 липня 2014 року № 322-О без її згоди її постійно переміщено художником-оформлювачем відділу побуту з оплатою за штатним розписом та з 32-годинним робочим тижнем. У зв'язку із цим у липні 2014 року їй була виплачена заробітна плата за 80 % робочого часу, незважаючи на те, що вона працювала повний робочий час та перебувала на робочому місці.

З огляду на вказане просила позовні вимоги задовольнити.

РішеннямІллічівського міського суду Одеської області від 17 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Іллічівського морського торговельного порту від 03 липня 2014 року № 322-0 в частині постійного переміщення ОСОБА_3 художником-оформлювачем відділу побуту з оплатою за штатним розписом та з 32-годинним робочим тижнем.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року апеляційну скаргу державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» задоволено, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що наказ про переміщення позивачки видано із порушенням трудового законодавства, оскільки фактично без її згоди відбулась зміна істотних умов праці, проте переміщення є законним, якщо воно проводиться в межах трудового договору і не передбачає істотних його змін.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, а тому переміщення ОСОБА_3 є мотивованим, зумовлене інтересами виробництва, проведене відповідно до вимог частини другої статті 32 КЗпП України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом директора Іллічівського морського торговельного порту від 19 лютого 2014 року № 110 «Про зміни в організації виробництва і праці служби побуту» з 01 червня 2014 року створено структурний підрозділ «Відділ побуту» та ліквідовано структурний підрозділ «Служба побуту», з яким ОСОБА_3 ознайомлена 24 лютого 2014 року.

03 квітня 2014 року позивачці вручено повідомлення про зміну істотних умов праці, проте остання не погодилася з роботою на нових умовах.

Наказом директора Іллічівського морського торговельного порту від 03 липня 2014 року № 322-О ОСОБА_3 постійно переміщено художником-оформлювачем відділу побуту з оплатою за штатним розписом та з 32-годинним робочим тижнем; режим роботи - денний з п'ятиденним робочим тижнем, з яким позивачку було ознайомлено, але від підпису про ознайомлення вона відмовилася, про що 07 липня 2014 року було складено акт.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

Згідно зі статтею 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законодавством.

У частині другій статті 32 КЗпП України вказано, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має право вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1178цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на вказане колегія суддів касаційного суду вважає, що, установивши недотримання відповідачем зазначених вимог закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання наказу незаконним та скасував його.

Суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, при дослідженні доказів у справі вдався до їх переоцінки, які були досліджені місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, дійшовши помилкового висновку про те, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, у зв'язку із чим переміщення ОСОБА_3 є мотивованим, зумовлене інтересами виробництва та було проведене відповідно до ч. 2 ст. 32 КЗпП України, що не відповідає як вимогам цієї статті, так і вищенаведеній правовій позиції Верховного Суду України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасоване апеляційним судом помилково.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року скасувати, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17 листопада 2014 рокузалишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана