Справа № 750/1653/15-ц Провадження № 22-ц/795/466/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Логвіна Т. В. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на частину будинку,-

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на частину будинку відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що суд першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_5 вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2012 року, яким ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування від 01 квітня 2011 року недійсним відмовлено з тих підстав, що вказаний договір відповідає дійсному волевиявленню сторін, цивільно-правовим нормам діючого законодавства та був укладений у відповідній формі з дотриманням всіх норм закону, відчуженням частини будинку не було порушено право ОСОБА_5 на володіння та користування своєю частиною будинку.

ОСОБА_5 стверджує, що в період будівництва прибудови вона була членом сім»ї забудовника, прибудова будувалась за спільні кошти членів сім»ї та була створена внаслідок спільної праці членів сім»ї, тому в силу ч. 4 ст. 368 ЦК України прибудова А2, веранда «а», погріб «а1-1» та погріб «В» є спільною сумісною власністю, оскільки набуті в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї і вона має право на 1/4 частину прибудови А2, веранди «а», погребу «а1-1» та на 1/3 частину погребу «В».

Позивач вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про призначення судової технічної експертизи для встановлення часу написання тексту договору від 27 грудня 1994 року, згідно якому ОСОБА_8 (колишня свекруха ОСОБА_5А.) подарувала 3/7 частини спірного будинку своїй дочці ОСОБА_9 На думку ОСОБА_5, пункт договору дарування від 27 грудня 1994 року, який містить перелік приміщень, що відчужуються на користь ОСОБА_9 вписаний у договір значно пізніше, ніж у 1994 році.

ОСОБА_5А, наголошує, що судом першої інстанції не було враховано, що внаслідок внесення 23.07.2015 р. змін та доповнень до договору дарування 5/7 частин будинку, укладеного у квітні 2011 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, були порушені її, ОСОБА_5, права, оскільки подарована частина будинку не відповідає метражу будинку, тому вказаний договір суперечить нормам ЦК України.

ОСОБА_5 не погоджується з висновком оскаржуваного рішення про стягнення з неї 2500 грн. витрат на правову допомогу.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної справи, матеріали цивільних справ № 2506/5065/2012, № 2/2506/36/12, № 2/2506/89/12, матеріали інвентаризаційної справи на будинок 4 по вул. П.Комуни у м. Чернігові та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Звертаючись до суду цим з позовом, ОСОБА_5, уточнивши та визначивши остаточно свої вимоги (а.с. 81-83) просила суд:

визнати право власності на ? частину погребу «а1-1», веранди «а», прибудови «А2 « до житлового будинку 4 по вул. П. Комуни в м. Чернігові;

визнати право власності на 1/3 частину погребу «В» за цією ж адресою;

визнати договір дарування ОСОБА_9 ОСОБА_7 5/7 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. П.Комуни, 4 в м. Чернігові від 01 квітня 2011 року - недійсним в частині 1/3 частини погребу «В» та в частині ? частини погребу «а1-1», веранди «а», прибудови А2 до житлового будинку № 4 по вул. П. Комуни в м. Чернігові;

визнати договір про внесення змін та доповнень до договору дарування 5/7 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. П. Комуни, 4 в м. Чернігові від 23.07.2015 року недійсним.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалась на ст. 16 та ч. 4 ст. 368 ЦК України та стверджувала що спірні прибудова А2 до житлового будинку, веранда «а», погреб «а1-1» та погреб «В» є спільною сумісною власністю, оскільки набуті в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що ні позивачем, ні третьою особою не доведено порушень ст. 203 ЦК України та з того, що судом не встановлено порушень закону при укладенні спірних договорів, які б давали суду право визнати їх недійсними. Крім того, суд першої інстанції прийшов до переконання, що відсутні підстави для визнання права власності відповідно до позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким рішенням, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1979 року, який розірваний рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 квітня 1994 р. При розірванні шлюбу претензій на спірний будинок ОСОБА_5 не заявляла і питання про розподіл майна не вирішувалось (а.с. 191). Зазначені обставини в апеляційному суді ОСОБА_5 не спростовувала і не заперечувала.

З матеріалів інвентаризаційної справи № 6676 Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризаційної справи апеляційним судом встановлено наступне.

Рішенням Народного суду Деснянського району м.Чернігова від 26 квітня 1974 року встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з 22.09.1944 р. перебували у зареєстрованому шлюбі та під час спільного проживання збудували житловий будинок № 4 по вул. П.Комуни у м.Чернігові. Цим рішенням суду здійснено розподіл вказаного домоволодіння та виділено ОСОБА_11 і ОСОБА_12 по ? частині домоволодіння кожному з визначенням конкретних приміщень кожній із сторін та конкретного обсягу робіт, які необхідно здійснити ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у поділеному будинку. Здійснений розподіл земельної ділянки.

09 березня 1979 р. ОСОБА_12 помер і його спадкоємець за законом - син ОСОБА_10, успадкував ? частину житлового будинку № 4 по вул. П.Комуни у м. Чернігові.

15 жовтня 1982 р. ОСОБА_10 успадковану ним ? частину житлового будинку № 4 з надвірними будівлями по вул. П.Комуни у м.Чернігові згідно нотаріально посвідченому договору дарування подарував своїй матері ОСОБА_11 Зазначені обставини в апеляційному суді ОСОБА_5 не заперечувала.

Апеляційним судом досліджений наявний у інвентаризаційній справі лист відповідь Чернігівського МБТІ від 27.07.1983 р. на запит міського відділу освіти з якого вбачається, що станом на 27.07.1983 р. за ОСОБА_5 та ОСОБА_10 по вул. П.Комуни, 4 у м. Чернігові частини або цілого будинку не зареєстровано. За вказаною адресою будинок належить ОСОБА_11»ї Титівні. Вищевказані обставини в апеляційному суді ОСОБА_5 не спростовувала.

Згідно довідки-характеристики станом на березень 1990 р. за адресою по вул. П. Комуни,4 в м. Чернігові знаходились: житловий будинок А-1, сарай Б, погреб В, №1-6 огорожа.

З генерального плану вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету Деснянського районної ради м.Чернігова від 12.12.1994 р. № 228 ОСОБА_11 було надано дозвіл на переобладнання коридору під кухню та затверджено збудовану прибудову розміром 2,5х2,8 м з розміщенням у ній веранди. ОСОБА_5 не надала суду першої інстанції і не представила апеляційному суду ніяких належних і допустимих документальних доказів, які б підтвердили, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_10 вони продовжували спільно проживати у спірному будинку та не доведено, що станом на грудень 1994 р. переобладнання будинку та будівництво прибудови здійснювалось спільно з ОСОБА_11 за спільні сімейні кошти.

З наявного у інвентаризаційній справі нотаріально посвідченого договору дарування убачається, що 27.12.1994 р. ОСОБА_11 подарувала ОСОБА_9 (своїй доньці) 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями по вул.. П. Комуни, 4 у м.Чернігові. За цим договором дарування на користь ОСОБА_9 відчужувались: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7,7 кв.м, 13,0 кв.м , кухня I - площею 7,1 кв.м, веранда I площею 6,3 кв.м, жилої площі 20,7 кв.м. 2/7 частин вказаного будинку ОСОБА_9 отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.02.2009 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-932 після померлої 18 січня 1999 р. ОСОБА_11 Отже, ОСОБА_9 право власності на 5/7 частин спірного будинку набула на законних підставах.

Спадкоємцем за заповітом після померлої ОСОБА_11 був також її син ОСОБА_10, який помер 28 серпня 2004 року.

На підставі заповіту, посвідченого Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою 01.06.1999 р., спадкоємцем ОСОБА_10 згідно свідоцтва про право на спадщину від 07.09.2007 р. є його син ОСОБА_6, який отримав у спадщину 2/7 частини житлового будинку та надвірних споруд по вул. П.Комуни, 4 у м. Чернігові.

30 листопада 2007 р. ОСОБА_6 подарував 2/7 частин будинку та надвірних споруд по вул. П.Комуни, 4 у м. Чернігові своїй матері позивачеві ОСОБА_5

01 квітня 2011 року ОСОБА_9 безоплатно передала у власність ОСОБА_7 належні їй на праві власності 5/7 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. П. Комуни, 4 в м. Чернігові на підставі договору дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу.

23 липня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору дарування 5/7 частин спірного будинку від 01.04.2011 р. та були визначені конкретні приміщення спірного житлового будинку, які передані у власність ОСОБА_7

Відповідно до ст. ст. 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції зазначив, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.12.2012 року (а.с.135-137), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15 березня 2013 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання договору дарування від 01.04.2011 року та застосування наслідків недійсності договору дарування відмовлено (справа № 2506/5065/2012) При ухваленні рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір відповідає дійсному волевиявленню його сторін, цивільно-правовим нормам діючого законодавства та був укладений у відповідній формі з дотриманням норм закону. Відповідно до ст. 61 ЦПК України суд зазначене рішення суду є преюдиціальним при вирішенні цієї справи і суд першої інстанції обґрунтовано послався на встановлені цим рішенням обставини.

Вказаним рішенням суду першої інстанції підтверджується той факт, що питання недійсності оспорюваного договору дарування вже було вирішено на підставі ст. 215 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Аргументи скарги про те, що укладення договору про внесення змін та доповнень до договору дарування 5/7 частин спірного будинку призвело до порушення прав позивача ґрунтуються лише на твердженнях ОСОБА_5, викладених в позовній заяві та позивачем не надані належні і допустимі докази у розумінні статей 58,59 ЦПК України стосовно того, які саме права позивача порушені.

Окрім того, як встановлено апеляційним судом, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 лютого 2012 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_9 про визнання договору дарування удаваним правочином (справа № 2/2506/89/12). Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не довів той факт, що оспорюваний договір був укладений з метою приховати договір купівлі-продажу та задля перешкоджання позивачу у здійсненні права переважної купівлі зважаючи на те, що частка майна, що була подарована ОСОБА_7, за відсутністю закону, що передбачає недійсність удаваного правочину та відсутністю підстав застосування до відносин норми, що регулюють договір купівлі-продажу.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 11 грудня 2012 року залишено без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 червня 2012 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про виділення в натурі частки житлового будинку із спільної часткової власності (справа № 2/2506/36/12).

Зазначені судові рішення підтверджують законність оскаржуваних ОСОБА_5 договору дарування від 01.04.2011 р. та договору від 23.07.2015 р. про внесення змін і доповнень до договору дарування від 01.04.2011 р., укладених між ОСОБА_9 та ОСОБА_7

Відповідно до положень ч. 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 01 квітня 2011 року договір дарування 5/7 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. П. Комуни, 4 в м. Чернігові та укладений між ними 23.07.2015 р. договір про внесення змін та доповнень до договору дарування від 01.04.2011 р. відповідають положенням ст..ст.316-319, 328,334,361,627,717-720 ЦК України. Отже, вимоги позивача не доведені належними і допустимими доказами і у задоволенні позову судом першої інстанції відмовлено правильно.

Апеляційний суд відхиляє аргументи ОСОБА_5 про необхідність проведення судової технічної експертизи для встановлення часу написання тексту договору дарування від 27 грудня 1994 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про дарування 3/7 частин спірного будинку, оскільки ОСОБА_5 не є стороною цього договору і не довела, що цим договором порушуються її майнові права або інтереси, які підлягали б захисту відповідно до положень ст. 16 ЦК України.

Незгода апелянта з витратами на оплату правової допомоги у розмірі 2500,00 грн. спростовується наявними у справі доказами.

Як розяснено в п.48 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Угодою про надання правової допомоги від 21 травня 2015 року адвокат ОСОБА_13, яка діє на підставі свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю № 459, виданого 04 вересня 2009 року кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури в Чернігівській області, уповноважена представляти інтереси ОСОБА_7 у даній цивільній справі.

Згідно розрахунку компенсації витрат, повязаних з наданням правової допомоги по цій справі та квитанції до прибуткового касового ордеру, ОСОБА_7 за договором про надання правової допомоги сплатив 2500,00 грн. за складання заперечення та підготовка документів до суду, надання правової допомоги протягом всього часу дії договору щодо процесуального розгляду справи, надання заяв та клопотань до суду, представництво інтересів в судовому засіданні протягом всього часу розгляду справи.

Відтак, виходячи з обсягу виконаної представником відповідача адвокатом ОСОБА_13 правової допомоги, її характеру, складності зазначеної категорії справ, суд першої інстанції вірно стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 витрати на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн., що документально підтверджені. Отже, оплата 2500,00 грн. не перевищує встановленого граничного розміру витрат, пов»язаних з розглядом даної цивільної справи та не суперечить положенням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 р. з наступними змінами і доповненнями.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування правильного по суті рішення. Отже, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: