Справа №568/1366/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді: Драновської С.З.

при секретарі: Саган В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радивилів справу за скаргою ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області, державного виконавця відділу державної виконавчої служби Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_2 про визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та зобовязання здійснити певні дії

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною скаргою.

В обґрунтування скарги посилається на те, що при проведенні виконавчих дій державний виконавець Бречко І.К. по виконавчому провадженні ВП №46185334 не вживає всіх передбачених законом заходів щодо розшуку майна боржника.

Вважає, що у боржника ОСОБА_3 є майно, за рахунок якого можна погасити борг. Зокрема частина спільного сумісного майна знаходиться у будинковолодінні за адресою: с.Підвисоке вул.Вовковийська, 32 Радивилівського району, який належить його дружині - ОСОБА_4, що у відповідності до положення ст. 60 Сімейного кодексу України та ст. 368 Цивільного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, відповідно до положень ст. 371 ЦК України підлягає виділенню та відчуженню у разі неможливості виконання боржником боргових зобовязань. При проведенні виконавчих дій відділ ДВС Радивилівського РУЮ Рівненської області не перевірено чи здійснювалися добудови, чи збільшувалося дане майно у своїй вартості за період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі.

Відповідно до положень статті 366, 371 ЦК України кредитор співвласник майна, що є у спільній сумісній (частковій) власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може предявити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обовязків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Крім того згідно частини 1 статті 55 державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішення неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Цією статтею передбачено повноваження державного виконавця і його права щодо забезпечення належного виконання судового рішення.

Державним виконавцем не були вжиті всі необхідні заходи передбачені статтею 11 Законом України «Про виконавче провадження» спрямовані на виконання судового рішення у виконавчому провадженні №46185334 та не проведено опис та арешт майна боржника, на яке можна звернути стягнення по місцю проживання в будинку, що знаходиться в с. Підвисоке вул. Вовковийська, 32 Радивилівського району, так як йому відомо, що там знаходиться побутова техніка, меблі, ведеться підсобне господарство (вирощує свиней, утримує коня, кури, качки). Таке свідчить про бездіяльність державного виконавця Бречко І.К..

Відповідно до п.5 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Крім того, згідно п.18 ч.1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи, або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням; здійснювати інші повноваження, передбачені цим законом та іншими законами (п.20 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб) виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку передбаченому законом.

Всі вищезазначені обставини свідчать про бездіяльність державного виконавця Бречко І.К.

Враховуючи наведене просив визнати бездіяльність головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Радивилівського районного управління юстиції ОСОБА_2 щодо належного виконання судового рішення за виконавчим листом виданим Радивилівським районним судом Рівненської області по справі №568/688/13-ц від 29.11.2013 року та зобовязати вжити всіх необхідних заходів передбачених ст.11 Закону України «Про виконавче провадження».

Заслухавши представника скаржника ОСОБА_5 державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Радивилівського районного управління юстиції ОСОБА_2 судом встановлено слідуюче:

Згідно ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За правилами ст.387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України, законами України: від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу", від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року №2677-VІ) (далі - Закон про виконавче провадження), іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

Також суд звернув увагу на пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, згідно роз'яснень якого, якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Під час судового слідства судом встановлено слідуюче:

Виконавчий лист за № 568/688/13-ц від 29.11.2013 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 37232 грн. боргу за договором позики та 372,32 грн. сплаченого судового збору виданий на виконання рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2013 року.

За вказаним виконавчим листом повторно відкрито виконавче провадження 26.01.2015 року.

Під час дослідження виконавчого провадження №46185334 в судовому засіданні встановлено, що по виконавчому провадженню накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його віджуження (12.02.2014р.) і також накладено арешт на рахунки боржника постановою від 03.04.2014р.

27.01.2015 року здійснено запити до Пенсійного фонду України і встановлено, що боржник пенсію не отримує та на даний час ніде не працює та запит в податкову інспекцію про наявність рахунків і отримано відповідь про їх відсутність.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно на ОСОБА_3 виявлено, що нерухоме майно не зареєстровано.

25.03.2015р. на депозитний рахунок відділу від боржника надійшло 50 грн. стягувачу перераховано 20 грн., та 30 грн. витрати виконавчого провадження.

Під час виїзду по місцю проживання боржника майна належного йому не виявлено (акт державного виконавця від 30.04.2015 року).

08.05.2015 року надіслано запит ВДАІ Радивилівського району про наявність транспортних засобів і 13.05.2014р. отримана відповідь з ВДАІ про відсутність у боржника транспортних засобів, які йому належать на праві власності.

11.05.2015року повторно здійснено запити до Пенсійного фонду України та в податкову інспекцію. 13.05.2015р. стягувачу перераховано 100 грн. 03.06.2015р. стягувану перераховано 48 грн.. 26.06.2015 р. стягувану перераховано 48 грн. 27.07.2015 р. стягувану перераховано 48 грн..

27.07.2015року надійшла відповідь з Добриводської сільської ради про те, що ОСОБА_3 знятий з реєстрації у 2013 році, але фактично проживає в с. Підвисоке. Живність в с.Підвисоке належить голові господарства - дружині ОСОБА_4

Із акту опису й арешту майна від 08.12.2015 року встановлено про опис телевізора в будинку с.Підвисоке.

Із повідомлень Державного підприємства «СЕТАМ» від 01.03.2016 року встановлено, що електронні торги по лоту 124884 не відбулися.

Згідно витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 19.08.2008 року доводиться, що будинковолодіння в с.Підвисоке по вул.Вовковийська, 32 належить на праві власності в порядку спадкування дружині боржника ОСОБА_4.

Враховуючи всі обставини справи суд не знаходить доведеним, що зазначені дії державного виконавця Бречко І.К. слід розцінювати як його бездіяльність.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.383-389 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області та державного виконавця відділу державної виконавчої служби Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_2 про визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та зобовязання здійснити певні дії відмовити.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано протягом 5-ти днів з дня її проголошення через Радивилівський районний суд Рівненської області.

Повний текст ухвали виготовлено 31.03.2016 року.

Суддя: С.З.Драновська