Справа № 307/1330/15-ц
Провадження № 4-с/307/11/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Тячів

Тячівським районним судом Закарпатської області в складі головуючого судді Чопик В.В., при секретарі Олексій Я.В., розглянувши скаргу ОСОБА_1 на постанову від 10.02.2016 року на постанову про розшук майна боржника.

В С Т А Н О В И В:

Скаржник звернувся в суд з скаргою на постанову від 10.02.2016 року про розшук майна боржника, винесену старшим державним виконавцем відділу ДВС Тячівського РУЮ ОСОБА_2, посилаючись на те, що 22.06.2015 року Тячівським районним судом видано виконавчий лист № 2/307/1330/15-ц по справі № 307/1330/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. Даний виконавчий лист виконувався відділом ДВС Тячівського РУЮ. 10.02.2016 року старшим виконавцем відділу ДВС Тячівського РУЮ ОСОБА_2 винесена постанова про розшук майна боржника ОСОБА_1 Дана постанова затверджена начальником відділу ДВС Тячівського РУЮ ОСОБА_4 Дана постанова йому не направлялась, про її існування йому стало відомо в судовому засіданні 23.03.2016 року за його скаргою про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони про його відчудження. Вказана Постанова являється незаконною, винесена з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших актів законодавства, які регулюють питання випадків, підстав та умов накладання арешту на майно під час примусового виконання виконавчого документу, а тому така постанова державного виконавця є незаконною та підлягає скасуванню, і є такою, що порушує права та інтереси скаржника на вільне володіння користування та розпорядження його майном. В період з березня 2015 р. по лютий 2016 р. ОСОБА_1, знаходився за кордоном України - в м. Москва Російської Федерації. Це підтверджується довідкою № 606 від 09.03.2016р., виданої Вільховецькою сільською радою. Про існування судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримування дітей взнав з телефонних розмов, будучи за кордоном. Незважаючи на це, він постійно посилав дружині кошти на утримання дітей, а також передавав їх через знайомих мешканців с. Добрянське. Про розмір заборгованості по аліментах йому невідомо - державний виконавець не обчислив розмір заборгованості зі сплати аліментів . не складав відповідний розрахунок та не повідомив про нього його, як боржника. Накладаючи при таких обставинах арешт на все майно ОСОБА_1, та заборонивши здійснювати відчуження "будь-якого майна, яке йому належить, однак, як зазначено в оскаржуваній Постанові лише в межах суми боргу, а якої конкретно повинні догадуватися службові особи органів та установ, куди направлена дана Постанова для виконання, старший державний виконавець Мурга В.І. порушила його право, передбачене ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним і ніхто не може протиправно бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до вимог ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувану певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»). Також відповідно до даної статті після арешту майна проводиться опис майна боржника не пізніше протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна.

Відповідно ч. 3 ст. 57 Закону... такий арешт майна та заборона на його відчуження може бути накладена тільки в розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів. Тобто наведена норма даного нормативного акту надає право державному виконавцю накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації для виконання виконавчого документу, що випливає із мети та завдання виконавчого провадження. Але старший державний виконавець наклавши арешт на "все майно не мав та не має на меті реалізовувати його, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого документу. Однак актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу, тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню ст. ст. 50, 55 Закону України «Про виконавче провадження», яким чітко передбачено, що арешт накладається виключно з метою збереження майна для його вилучення та подальшої реалізації, а тому державний виконавець зобовязаний був встановити строк такого вилучення та подальшої його реалізації, який тісно пов'язаний з постановою про арешт майна та перебіг такого строку починається з моменту її винесення. Крім того. ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Також старший державний виконавець в порушення ч. 3 ст. 57 Закону Про викнавче провадження не визначив в Постанові про арешт майна розмір суми стягнення і не встановив межу суми боргу. Одночасно звертаю увагу суду, що боржник майже кожного місяця здійснював перерахування (сплату) аліментів на користь на утримання дітей, виходячи з того доходу, який ним був отриманий в тому чи іншому місяці від тимчасових заробітків на тій чи іншій роботі. Боржник хоч і не має постійно місця роботи, однак мав незначні та мінливі доходи, з яких здійснював відрахування аліментів на користь своєї дружини майже кожного місяця. За таких умов, виходячи з вимог, що передбачені ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», у старшого державного виконавця були відсутні підстави для накладання арешту на все майно та заборони його відчуження. Постановою Тячівського районного суду від 23.03.2016 р. Постанову від 10.02.2016р. про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження скасовано як незаконну. Відповідно відсутні підстави, передбачені ст. 40 Закону України Про виконавче провадження для оголошення розшуку майна боржника - належного йому транспортного засобу. У зв'язку з наведеним, постанова старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тячівського управління юстиції ОСОБА_2 є незаконною та підлягає скасуванню.

Скаржник та його представника в судове засідання не зявилися, але надали суду заяву в якій просять суд скаргу розглянути у їх відсутності, заявлені вимоги в скарзі підтримують та просять її задовольнити, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянув у їх відсутності.

Старший державний виконавець відділу ДВС Тячівського РУЮ ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву в якій просить суд скаргу розглянути у їх відсутності, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянув у її відсутності.

У звязку з неявкою сторін, на підставі ст. 197 ч. 2 ЦПК України, фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась.

Дослідивши матеріали справи та виконавчого провадження №382/2 суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що 02.07.2015 року стягувачкою ОСОБА_5 до Тячівського районного відділу ДВС предявлено для виконання виконавчий лист № 2/307/1330/15-ц по справі № 307/1330/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

23.07.2015 року ст. державним виконавцем Токар А.В постановою відкрито виконавче провадження про примусове виконання вказаного виконавчого листа.

10.02.2016 року ст. державним виконавцем Мурга В.І. постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить боржнику.

10.02.2016 року ст. державним виконавцем Мурга В.І. постановою про розшук майна боржника оголошено розшук належного йому транспортного засобу.

Ухвалою Тячівського районного суду від 23 березня 2016 року постанову від 10.02.2016 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчудження скасовано з тих підстав, що не відповідала вимогам ЗУ « Про виконавче провадження» та було встановлено, що боржник не ухилявся від сплати аліментів. Відповідно відсутні підстави, передбачені ст. 40 Закону України Про виконавче провадження для оголошення розшуку майна боржника - належного йому транспортного засобу, а тому постанова старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тячівського управління юстиції ОСОБА_2 підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 207 п. 5, ст.ст. 383, 387 ЦПК України, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» -

У Х В А Л И В:

Скасувати постанову від 10.02.2016 року державного виконавця відділу деравної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції про оголошення розшуку майна боржника ОСОБА_1 транспортного засобу ВАЗ 21093, легковий комбі-В, синього кольору, рік випуску 2004, номер кузова НОМЕР_1, номерний державний знак НОМЕР_2.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 5 днів з дня її постановлення, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: В.В.Чопик