АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/3554/16 Головуючий у 1 інстанції - Роман О.А.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Барановської Л.В., Побірченко Т.І.

При секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, а також Міністерства юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах громадянина Словацької Республіки ОСОБА_1, на рішення Подільського районного суду м.Києва від 18 грудня 2015 року у справі за позовом Міністерства юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах громадянина Словацької Республіки ОСОБА_1, до ОСОБА_5 про визнання незаконним утримання на території України малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повернення дитини до Словацької Республіки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року позивач Міністерство юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області, яке діє в інтересах громадянина Словацької Республіки ОСОБА_1, звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5 і просило винести рішення, яким визнати незаконним утримання на території України малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачкою ОСОБА_5, а також просило зобов»язати відповідачку повернути дитину до Словацької Республіки за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач послався на те, що відповідачка 13.04.2013 року незаконно, без згоди та попереднього повідомлення батька дитини ОСОБА_1, вивезла доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі Словаччини в Україну.

Вважає, що тим самим відповідачка самостійно змінила місце проживання дитини і визначила її нове місце проживання в Україні, чим порушила права позивача, який не давав згоди на зміну постійного проживання дитини.

На думку позивача, указані дії відповідачки, що виражаються в незаконному вивезенні з постійного місця проживання в Словаччині та утриманні малолітньої дитини на території України, підпадають під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно Закону України від 11.01.2006 року №3303-ІУ.

Так, згідно до ст.3 Конвенції переміщення або утримання дитини вважаються незаконними, якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Позивач вважав, що право піклування, а, відповідно, і право визначати місце проживання дитини у ОСОБА_1 відносно своєї доньки, в силу ст.5 Конвенції 1980 року, існувало у нього згідно постанови районного суду м.Пряшів від 1.02.2013 року, залишеного без змін рішенням апеляційної інстанції Крайського суду м.Пряшів від 4.04.2013 року, згідно якого, визначено спосіб і порядок спілкування ОСОБА_1 з донькою. Зокрема, судом визначено, що мати дитини, відповідачка ОСОБА_5, один раз на тиждень, протягом доби, повинна надавати батькові можливість спілкуватись з дитиною, в тому числі і за місцем його помешкання.

Таким чином, на думку позивача, в розумінні статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримання відповідачкою дитини в Україні без згоди на те позивача, є протиправним і таким, що підлягає захисту у судовому порядку.

Крім того, як указує позивач, рішення про повернення дитини не є рішенням про визначення місця проживання дитини і не позбавляє відповідача права звертатися до компетентного суду Словацької Республіки з метою визначення місця проживання дитини, оскільки, як визначено у статті 19 Конвенції 1980 року, ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування /т.1 а.с.1-8/.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 18 грудня 2015 року у позові відмовлено /т.1 а.с.227-232/.

В поданій апеляційній скарзі Міністерство юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах громадянина Словацької Республіки ОСОБА_1, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, які на думку скаржника, не були враховані судом першої інстанції, просить скасувати рішення Подільського районного суду м.Києва від 18 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі /т.1 а.с.239-244/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Встановлено, що сторони по справі громадянин Словацької Республіки ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 4.11.2006 року по 30.10.2013 року, від спільного проживання у якому мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилась у Словацькій Республіці /т.1 а.с.13, 89-90/.

Подружжя мешкало разом з дитиною у будинку позивача у АДРЕСА_1.

Встановлено, що, у зв»язку з непорозумінням в сім»ї, що призвело в подальшому до офіційного розлучення, сторони, починаючи з 4.10.2012 року, проживали окремо, оскільки відповідачка ОСОБА_5 виселилась разом з дитиною з будинку позивача і поселилась у найманій квартирі. При цьому, позивач, як батько дитини, не заперечував проживання дитини з матір»ю.

Указана обставина сторонами не заперечувалась.

Оскільки позивач вважав, що мати дитини ОСОБА_5 перешкоджає йому спілкуватись з дитиною, звернувся до суду з позовом про усунення перешкод спілкуватись з дитиною та визначення порядку такого спілкування.

Постановою районного суду м.Пряшів від 1.02.2013 року, залишеного без змін рішенням апеляційної інстанції Крайського суду м.Пряшів від 4.04.2013 року, зобов»язано ОСОБА_5 надати можливість батькові дитини спілкуватись з нею: кожного непарного тижня з четверга з 16.00 до п»ятниці - 16.00; кожного парного тижня в суботу з 09.00 до неділі 18.00.

При цьому, батько дитини повинен малолітню ОСОБА_6 взяти в місці проживання матері у встановлений день і час, і у встановлений день і час її в місці проживання віддати матері. При цьому, мати дитини повинна малолітню ОСОБА_6 на зустріч з батьком належно акуратно приготувати і в установлений час у місці проживання віддати батькові /т.1 а.с.37-48/.

В подальшому, рішенням Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2013 року, за позовом ОСОБА_5, між сторонами розірвано шлюб, а також визначено місце проживання дитини з матір»ю та стягнуто з батька дитини ОСОБА_1 на користь матері дитини ОСОБА_5 аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини доходів батька, щомісячно, починаючи з 21.09.2012 року /т.1 а.с.89-90/.

Указане судове рішення не оскаржувалось.

Згідно до ст.414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори», чинні міжнародні договори України, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовується у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

В силу ст.2 Протоколу №4 Конвенції ООН Про захист прав і основних свобод людини слідує, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров»я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Крім того, у Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27.01.1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не може, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір»ю.

За таких обставин, колегія суддів ухвалюючи рішення, враховує також вік дитини (9 років) і те, що між дитиною та матір»ю в ранньому віці існує тісний зв»язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини.

В ході розгляду справи суду не надано доказів наявності виключних обставин, які могли би бути підставою для розлучення доньки з матір»ю. Тобто, задоволення позову про повернення малолітньої дитини до Словацької Республіки можливе лише разом з матір»ю дитини.

Між тим, батько дитини ОСОБА_1 не вжив будь-яких заходів для порозуміння та добровільного погодження цього питання з матір»ю дитини

ОСОБА_5.

При цьому, на час розгляду справи постійним місцем проживання дитини є постійне місце проживання її матері - АДРЕСА_2, оскільки, як ухвалено рішенням Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2013 року, місцем проживання дитини визначено місце проживання матері ОСОБА_5, яка у відповідності зі своїм правом вільного вибору місця проживання обрала саме цю адресу.

Як слідує із матеріалів справи, дитина ОСОБА_6 належним чином виховується та доглядається матір»ю. Дитина навчається у другому класі Бориспільської загальноосвітньої школи №6 та в музичній школі по класу фортепіано і позитивно характеризується за місцем навчання. Мати дитини є кандидат мистецтвознавства і працює директором Бориспільської музичної школи, що забезпечує дитині повноцінне гармонічне виховання та матеріальне забезпечення /т.1 а.с.157-165/.

Згідно довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданої Генеральним консульством України в Пряшеві від 22.01.2010 року за №61320/19-536-1-10 встановлено, що дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована громадянкою України, згідно ст.7 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року /т.1 а.с.160/.

Встановлено, що реєстрація дитини ОСОБА_6 громадянкою України, а також законність перетину нею разом з матір»ю у 2013 році кордону між Словаччиною та Україною ніким не оскаржені.

Крім того, колегія суддів не розглядає як виключну обставину для розлучення дитини з матір»ю шляхом повернення малолітньої ОСОБА_6 у Словацьку Республіку, з посиланням на ст.ст.3,5 Конвенції від 1980 року, згідно яких, переміщення або утримання дитини вважаються незаконними, якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання.

У Конвенції 1980 року вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких визначено цілями Конвенції. Так, «право піклування», на порушення якого посилається позивач, охоплює права, пов»язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини, а «право доступу» включає право спілкування з дитиною.

Тобто, як вважає позивач, відповідачкою порушені його права піклувальника дитини, оскільки вище зазначеними судовими рішеннями Словацької Республіки він, позивач, має право безпосередньо брати участь у вихованні дитини, матеріально її утримувати та спілкуватись з дитиною, і, відповідно, визначати місце проживання дитини.

Однак, як встановлено судом, відповідачка ніколи не заперечувала і не заперечує виконанню судових рішень в частині спілкування відповідача з дитиною.

Указані судові рішення не зобов»язували і не могли зобов»язати відповідачку ОСОБА_5 проживати лише у Словацькій Республіці, а тому мати дитини не перешкоджає батькові дитини піклуватись про дитину за місцем її проживання з матір»ю.

Позивач, посилаючись на Конвенцію 1980 року, зазначає, що рішення про повернення дитини не є рішенням про визначення місця проживання дитини і не позбавляє відповідача права звертатися до компетентного суду Словацької Республіки з метою визначення місця проживання дитини, оскільки, як визначено у статті 19 Конвенції 1980 року, ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Однак, як встановлено судом, указана пропозиція позивачці звернутись до компетентного суду Словацької Республіки для визначення місця проживання дитини не може бути взята судом до уваги, оскільки місце проживання дитини з матір»ю, на час розгляду цієї справи, уже визначене рішенням Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2013 року.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи цей спір суд виходить із того, що відповідач ОСОБА_5 та її дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянами України, постійно проживають на території України. Мати дитини має постійне місце роботи та проживання, а дитина проживає з матір»ю на території України, що не позбавляє можливості позивача, як батька дитини, спілкуватися із донькою та брати участь у її вихованні та створювати умови для її повноцінного розвитку, а це рішення не є преюдиційним для вирішення питання в частині надання дозволу на вивіз дитини для постійного чи тимчасового проживання у будь-яку країну.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування положень ст.162 СК України про відібрання дитини у відповідачки, так як, із дій самого позивача, так і з судового рішення Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2013 року слідує, що дитина сторін після розірвання їх шлюбу постійно проживає з матір»ю, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачка викрала дитину у батька або без його згоди змінила місце її проживання.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі відносно того, що рішення Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2013 року прийняте всупереч Конвенції 1980 року, суд не бере до уваги, оскільки указане рішення не оскаржувалось і набрало чинності.

Відповідно до ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов»язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановленими міжнародними договорами, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України - і за її межами.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах громадянина Словацької Республіки ОСОБА_1, відхилити, а рішення Подільського районного суду м.Києва від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді