Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошової суми, сплаченої на виконання договору, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс»), в якому після уточнення позовних вимог просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 15 січня 2015 року, укладений між ним та ТОВ «ЛК «Автофінанс», та стягнути з відповідача на його користь грошову суму, сплачену на виконання договору, у розмірі 27 917 грн.

Позивач посилався на те, що в січні 2015 року він знайшов в Інтернеті оголошення про продаж автомобіля «Renault Dokker» пасс, 2013 року випуску, у м. Львові. Уточнивши вартість вказаного автомобіля, що становила 141 300 грн, він домовився про зустріч з продавцем. В офісі працівник відповідача запевнила його про наявність та перебування у власності зазначеного автомобіля та підтвердила його ціну - 141 300 грн, пояснивши йому умови покупки автомобіля та повідомила, що спочатку необхідно внести перший внесок в сумі 27 917 грн, після цього автомобіль з головного офісу м. Києва буде доставлений за його домашньою адресою, а решту грошових коштів в сумі 85 466 грн необхідно сплатити після отримання автомобіля.

Узгодження ціни автомобіля відбулось до підписання договору. Будучи упевненим у такій ціні автомобіля, позивач, не читаючи, підписав запропонований представником відповідача текст договору та сплатив 27 917 грн адміністративного платежу за виписаною йому квитанцією.

Після сплати зазначених грошових коштів на рахунок відповідача, позивач повернувся в офіс та отримав свій примірник договору з якого дізнався, що він підписав не договір купівлі-продажу, а договір фінансового лізингу, в якому виявились інша марка та ціна автомобіля у розмірі 279 175 грн.

Позивач звернувся до центрального офісу відповідача у м. Києві з письмовою заявою про розірвання даного договору, проте договір не було розірвано.

Позивач вважає, що діяльність, якою займається відповідач, є нечесною підприємницькою практикою, такою, що вводить споживача в оману, а вказані обставини є підставою для визнання укладеного договору незаконним та повернення сплачених за цим договором коштів.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 23 грудня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір фінансового лізингу від 15 січня 2015 року № 000386, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «АвтоФінанс», недійсним.

Стягнуто з ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_3 сплачений адміністративний платіж в сумі 27 917 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК «АвтоФінанс», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 15 січня 2015 року ОСОБА_3 уклав з ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» договір фінансового лізингу № 000386 з трьома додатками до нього, згідно з умовами якого ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» зобов'язується придбати у власність предмет лізингу - автомобіль «Renault ACCES», об'єм двигуна 1,5м3 та передати його у користування ОСОБА_3 в строк та на умовах цього договору, а позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

15 січня 2015 року ОСОБА_3 сплатив ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» 27 917 грн, що підтверджується платіжною квитанцією від 15 січня 2015 року.

За умовами договору до отримання в користування предмету лізингу лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж - 10 %, авансовий платіж - 50 %, комісія за передачу - 3 % від ціни предмета лізингу.

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача (позивач) на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

Предмет лізингу за даним договором позивачу придбано не було.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з недійсності укладеного сторонами правочину, оскільки його умови є несправедливим і він укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики, тобто з порушенням вимог ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», укладений всупереч принципу добросовісності, та як наслідок створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Пункт 1.4 договору містить односторонню відповідальність лізингоодержувача за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, бо визначено, що за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Такі висновки ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Як вбачається зі змісту спірного договору фінансового лізингу від 28 червня 2014 року, укладеного між сторонами, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно з п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Із договору та додатку № 2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики автомобіля, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України, більш того замість «Renault Accиs», об'єм двигуна 1,5 м3, вказано «Renault Dokker» пасс., 2013 року випуску, але вартість зазначена та сама - 16 888,99 дол. США.

Отже, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Окрім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судами встановлено, що укладання договору фінансового лізингу 15 січня 2015 року між сторонами, відповідачем було вчинено без відповідного дозволу (ліцензії), що також може бути підставою для визнаний судом правочину недійсним згідно зі ст. 227 ЦК України, але таких вимог позивачем не було заявлено.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку щодо недійсності договору, укладеного між сторонами у справі, у зв'язку з порушенням принципів справедливості, розумності та добросовісності та положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» відхилити.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана