Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів Бондаренко Н.В., Малько О.С., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 8 жовтня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 8 жовтня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки 2-х-кімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55, 6 кв.м в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" в особі філії Північно-Західне регіональне управління АБ "Банк "Фінанси та Кредит" за кредитним договором № Ф1-05/37997-188 від 10 лютого 2006 р. у розмірі: по кредиту 13145,23 доларів США (еквівалент у гривнях 105063,25 грн.), по відсотках 812,95 доларів США (еквівалент-6497,50 грн.), по комісії - 8907,94 грн., по пені 284851,37 грн., а всього 405320,06 грн., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселено та знято з реєстраційного обліку ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_2.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" в особі філії Північно-Західне регіональне управління ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" судовий збір у сумі 3219 грн.

Ухвалою Рівненського міського суду від 23 січня 2014 року відмовлено представнику ОСОБА_1 адвокату ОСОБА_2 у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. Справа судами розглядалася неодноразово.

В поданій на вказане заочне рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 покликається на його незаконність в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що наданий банком розрахунок заборгованості у сумі 405320, 06 грн. не відповідає дійсності та наводить свої розрахунки, згідно з якими сума заборгованості становить 37855 грн.

При ознайомленні з умовами кредитного договору в іноземній валюті, банк не надав позичальнику індивідуальної ліцензії НБУ, чим порушив вимоги ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Також, судом не враховано вимоги ст. 258 ЦК України щодо строку позовної давності, який застосовується при стягненні пені, порушено вимоги ст. ст. 524, 533 ЦК України, оскільки зобов'язання має виконуватися лише у гривнях.

Вважає, що кредитний договір згідно зі ст. 233 ЦК України є недійсним правочином, так як він був укладений ОСОБА_1 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, зокрема, за наявності у відповідача тяжкої хвороби та загрози втратити житло.

Із умов кредитного договору вбачається, що банк ніякої відповідальності не несе та при його укладенні банк ввів в оману позичальника щодо обставин, які мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення, суд не звернув увагу на те, що в квартирі проживають двоє неповнолітніх дітей, а умова п.8.1.10 іпотечного договору суперечить вимогам ч. 4 ст. 29 ЦК України та Закону України "Про охорону дитинства".

Крім того, оскільки розмір заборгованості перед банком становить 37855 грн., він є неспівмірним із вартістю предмета іпотеки.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у спосіб заявлений у позовній вимозі.

Ухвалюючи рішення про виселення із квартири, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із частиною другою статті 39 та частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку», а також статтею 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Проте повністю з таким висновком суду погодитись не можна.

Судом встановлено, що 10 лютого 2006 року між ТОВ "Банк "Фінанси та кредит", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Ф1-05/37997-188, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 25000 доларів США зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами та кінцевим строком повернення кредиту 10 лютого 2013 року ( т. 1 а.с. 5-7).

В забезпечення виконання умов кредитного договору, в цей же день між ТОВ "Банк "Фінанси та кредит" та ОСОБА_1, ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 37997-188, за яким останні передали банку в іпотеку, належну їм на праві спільної сумісної власності, квартиру АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 9-10).

Сторонами не заперечується, що за кредитним договором банк в повному обсязі виконав свої зобовязання, надавши кредит ОСОБА_1 в розмірі 25 000 доларів США. Позичальник умови укладеного кредитного договору порушив, зобов'язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 14 червня 2010 року заборгованість по кредиту становила 104 179,89грн., по відсотках-2568,51грн., по комісії-1264грн., яка була стягнута рішенням Рівненського міського суду від 2 листопада 2010 року. Цим же рішенням стягнуто пеню в сумі 5000грн. ( т.2 а.с. 18-19).

18.11.2010 р. стягувачу виданий виконавчий лист, за яким 12.07.2012 р. ДВС відкрито виконавче провадження.( т.1 а.с. 22)

Докази про виконання вказаного судового рішення у матеріалах справи відсутні.

26.07.2012 р. ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_3 та їх виселення.

Відповідно до ч. 1 ст.35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним під іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що 5 жовтня 2011 року банк надіслав відповідачам письмову вимогу, в якій вимагав протягом 30 календарних днів від отримання даної вимоги повернути заборгованість за кредитним договором, яка станом на 23.09.2011 року становила - 15563,81 дол. США та 188747,18 грн., в тому числі заборгованість по кредиту 13145,23 дол. США, по відсоткам 2418,58 дол. США, по комісії - 6063,94 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків на загальну суму 312832,76 грн. Крім того, відповідачів було повідомлено, що у разі не виконання даної вимоги банком буде здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказану вимогу відповідачами було отримано 17.10.2011 року, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення (т.1 а.с. 17). Однак, вона відповідачами виконана не була, кредитна заборгованість не погашена.

Умовами іпотечного договору, зокрема пунктом 8.4.8 передбачено право іпотекодержателя на дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов основного зобов'язання.

Згідно п. 10 цього договору звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: на підставі рішення суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору, а у його п. 11.3.2 передбачено право продажу іпотекодержателем предмету іпотеки будь - якій особі та будь яким способом, в тому числі у порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку".

Резолютивна частина рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.6 ст.38, ст.39 Закону України «Про іпотеку» і положенням п.4 ч.1 ст.215 ЦПК України та правовій позиції викладеній Верховним Судом України у постанові №6-1205цс15 від 23.12.2015року, в ній зазначено, що початкова ціна предмета іпотеки встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи та дійшов вірного висновку про порушення умов кредитного договору позичальником, залишення останнім без реагування направлених банком повідомлень про наявну заборгованість, у зв'язку з чим позивач скористався правом звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог як кредитора.

Не заслуговують на увагу покликання представника ОСОБА_1 на порушення банком вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та на недійсність кредитного договору від 10 лютого 2006 року, оскільки відсутнє судове рішення про визнання його недійсним з підстав укладення під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, введення в оману тощо.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності суми стягнення з вартістю майна на яке звертається стягнення не ґрунтуються на правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові №6-1080цс15 від 3.02.2016року, відповідно до якої законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Твердження апеляційної скарги про наявність заборгованості по кредиту лише у сумі 37 855 грн. є безпідставними. Такі розрахунки представником відповідача проведені з недотриманням пунктів 3.2,3.6, 4.1-4.8 кредитного договору та всупереч положенням ст.534 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому йдеться про винесення рішення судом першої інстанції, оскільки саме ухваленням ним свого рішення закінчується судовий розгляд спору (ч. 3 ст. 208 ЦПК України). Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 21 листопада 2012року справі № 6-101 цс 12, який відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України, а тому покликання скарги на позовну давність є необґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для виселення відповідачів із квартири, яка передана в іпотеку.

9 липня 2012 року ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" надіслав відповідачам письмову вимогу про негайне їх виселення з квартири із зняттям з реєстраційного обліку та передачу банку оригіналів правовстановлюючих документів, технічного паспорту, будинкової книги, ключів.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

У даній справі, квартира, що є предметом договору іпотеки, набута відповідачами у власність в порядку приватизації житла у 1997 році, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 28.10.1997року, тобто, не за рахунок отриманого кредиту, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Рішення суду в цій частині підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового про відмову у задоволенні вимог про виселення.

Не може залишатись чинним і рішення в частині стягнення судового збору. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Судовий збір сплачений позивачем у розмірі 3219грн. відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», а тому він підлягає стягненню із відповідачів з кожного по 804грн.75коп.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,313,314,316,317,325 ЦПК України, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 8 жовтня 2012 року в частині позовних вимог про виселення та судового збору скасувати.

Публічному акціонерному товариству "Банк "Фінанси та Кредит" в позові до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" з кожного по 804(вісімсот чотири)грн. 75коп. понесених судових витрат.

В решті рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 8 жовтня 2012 року залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_6

ОСОБА_7