Справа № 127/4586/15-ц Провадження № 22-ц/772/56/2016Головуючий в суді першої інстанції Сичук М. М.
Категорія 43Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Нікушина В.П.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчого комітету Вінницької міської ради, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про встановлення факту постійного проживання, визнання незаконним та скасування рішення та свідоцтва, визнання недійсним договору, за апеляційними скаргами представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - ОСОБА_5 та представника виконавчого комітету Вінницької міської ради - ОСОБА_6 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчого комітету Вінницької міської ради, ПАТ «Дельта Банк» про встановлення факту постійного проживання, визнання незаконним та скасування рішення та свідоцтва, визнання недійсним договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.12.2004 року на підставі рішення виконкому №2530 було видано свідоцтво про право власності на житло, яким встановлено що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 по ? частки. Позивач з зазначеним свідоцтвом не погоджується, вказуючи на те, що він зі свого народження проживає в зазначеній вище спірній квартирі, а тому він також мав право на приватизацію, проте його права були проігноровані, а тому просив встановити факт його постійного проживання у спірній квартирі, визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2530 від 14.12.2004 року в частині приватизації спірної квартири, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 14.12.2004 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 були збільшенні позовні вимоги. Позивач зазначає, що спірне житло було передано в іпотеку, згідно з договором між ВАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_3, ОСОБА_4 Враховуючи наведене просив також визнати недійсним зазначений іпотечний договір.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2015 року позов задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 в період 13.05.1991 року по 14.12.2004 року.

Визнано незаконним та скасоване рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14.12.2004 року №2530 в частині приватизації квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Визнано незаконним та скасоване свідоцтво про право власності на житло від 14.12.2004 року, видане ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14.12.2004 року №2530.

Визнано недійсним іпотечний договір №31.1ВН/42/101/07-С від 19.06.2007 року, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ценделіною О.В. за реєстровим номером 1374.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції представник ПАТ «Дельта Банк» - ОСОБА_5 та представник виконавчого комітету Вінницької міської ради - ОСОБА_6 оскаржують його в апеляційному порядку. В апеляційних скаргах зазначають, що рішення не відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, а тому просили його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, судова колегія приходить до висновку про те, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Зі свідоцтва про народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, вбачається він народився в м. Вінниці, його батьками значяться ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (а.с.4).

Судом встановлено, що батьки позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 та ОСОБА_4 в шлюбі ніколи не перебували, спільного господарства не вели.

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_9 відсутні відомості про наявність нерухомого майна (а.с.192-193).

Згідно довідки ВАДР УДМС України у Вінницькій області №2/22450 ОСОБА_9 - батько позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 07.03.2003 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 В адресному листу прибуття громадянина ОСОБА_9 відомості про наявність дитини відсутні (а.с.195).

З паспорту ОСОБА_4 вбачається, що вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 03.02.1988 року та знята з реєстрації місця проживання 16.12.2011 року (а.с. 6), що також підтверджується довідкою МКП ЖЕК-12 від 06.03.2014 року, яка видана на ім'я ОСОБА_4, про те що в період з 03.02.1988 року по 16.12.2011 року згідно архівних даних проживала по АДРЕСА_1

Відповідно до ч.3,4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Враховуючи наведене вище, а також те, що мати позивача ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована у вищевказаній квартирі з 03.02.1988 року, то і місцем проживання її малолітнього сина, позивача ОСОБА_2, була вищевказана квартира АДРЕСА_3.

Відповідно до індивідуальної карти дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, обліковується за адресою АДРЕСА_2. Як вбачається з індивідуальної карти дитини позивач мав медичні процедури, починаючи з 1991 року і в подальшому (а.с.9-10).

З довідки «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №18 Вінницької міської ради» з 2005 по 2010 рік позивач ОСОБА_2 навчався у закладі та згідно алфавітної книги проживав за адресою АДРЕСА_1.

Згідно акту складеного 03.01.2014 року ЖЕК №12, затвердженого юристом МКП ЖЕК №12, сусіди, а саме з квартир №67, 45, 48 того ж будинку підтверджуються, що ОСОБА_2 проживає за адресою Келецька 99, кв.68 з дня народження (а.с.54е, 54є, 54ж).

З наведеного вбачається, що позивач ОСОБА_2 фактично проживав у спірній квартирі.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.1,2 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14.12.2004 року №2530 вирішено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 63,4 кв.м., при нормі 52,0 кв.м., передається у приватну власність ОСОБА_3, склад сім'ї 2 особи в т.ч. дружина (п.1.141 Рішення) (а.с.112-114).

14.12.2004 року виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення виконкому від 14.12.2004 року №2530 було видано Свідоцтво про право власності на житло, в якому встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_7 по 1/2 частки (а.с.3).

Відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.1,2 ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 до чотирнадцяти років проживав із матір'ю в спірній квартирі, а після чотирнадцяти своїм волевиявленням визначив і подальше проживання із матір'ю, тому фактично користувався відповідним житлом, як член сім'ї наймача квартири, а тому мав право на приватизацію квартири в розмірі 1/3 частки.

Таким чином позивач ОСОБА_2 був позбавлений права на приватизацію квартири АДРЕСА_4, в розмірі 1/3 частки квартири.

Оскільки приватизація квартири, за адресою АДРЕСА_2 була проведена в порушення ч.2 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» без участі позивача, який з 1991 року постійно мешкає в даній квартирі, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2530 від 14.12.2004 року, в частині приватизації даної квартири, а також свідоцтво про право власності на житло від 14.12.2004 року, яке видане на підставі вказаного рішення - є незаконними та підлягають скасуванню.

Матеріалами справи встановлено, що 19.06.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір №31.3ВН/42/І01/07-С посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ценделіною О.В. за реєстровим №1374 (а.с.54г, 54ґ, 54д).

Предметом іпотеки по даному договору є: квартира АДРЕСА_5, що належить відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві спільної власності на підставі Свідоцтва на право власності на житло від 14.12.2004 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення №2530 від 14.12.2004 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 05.01.2005 року в реєстрову книгу №642 за №585/68499.

Відповідно до Договору іпотеки, останній забезпечує вимоги іпотекодержателя, що походять з кредитного договору №31.3ВН/42/07-С від 19.06.2007, зокрема щодо сплати кредиту в сумі 60000 доларів США, процентів в розмірі 13,55% річних, який укладено між відповідачами ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого на даний час є ПАТ «Дельтабанк».

Відповідно до ч.1 ст.5 ЗУ «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна, зокрема, за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Відповідно до ч.1 ст.578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно із ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З наведеного вбачається, що оспорюваний договір іпотеки №31.3ВН/42/І01/07-С від 19.06.2007 року є недійсним, оскільки приватизація спірної квартири була проведена з порушенням норм Закону, а тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали права на укладення даної угоди.

Посилання представника ПАТ «Дельта Банк» - ОСОБА_5, викладені в апеляційній скарзі, на довідку МКП ЖЕК-12 №179 від 22.05.2007 року (а.с.136), довідку про склад сім'ї від 23.11.2004 року (а.с.116), рішення Апеляційного суду Вінницької області у справі №127/5507/14-ц від 29.08.2014 року (а.с.132-133) відповідно до яких позивач ОСОБА_2 не був зареєстрований за адресою м. Вінниця, вул. Келецька, 99, кв. 68, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки посвідчують лише відсутність реєстрації ОСОБА_2 за вказаною адресою, в той час як ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає право на приватизацію наймачів квартир та членів їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем. Надані представником Банку докази не спростовують факту проживання позивача ОСОБА_2 у спірній квартирі, яка доводиться матеріалами справи.

Згідно з ч.1,3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Щодо порушення строків позовної давності, судова колегія не приймає до уваги посилання представника ПАТ «Дельта Банк» - ОСОБА_5, у зв'язку з наступним.

Посилання представника Банку на ч.4 ст.261 ЦК України, відповідно до якої у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття, спростовується тим, що на момент приватизації спірної квартири позивачу ОСОБА_2 не виповнилось 14 років, тобто, він був малолітнім, а тому зазначене положення не може бути застосовано в даному випадку.

Частиною 1 ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до висновку Верховного Суду України зробленого у постанові по цивільній справі №6-152цс14 від 29.10.2014 року для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

В матеріалах справи відсутні докази того, коли саме позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права.

Враховуючи, що порушення прав ОСОБА_2 щодо права на приватизацію спірної квартири має довготривалий характер та триває й по сьогодні, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо безпідставності доказів щодо спливу строку позовної давності.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на обставинах та матеріалах справи, відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для скасування його відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - ОСОБА_5 та представника виконавчого комітету Вінницької міської ради - ОСОБА_6 відхилити, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Нікушин В.П.