Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/119/16-ц Головуючий у 1-й інст. Щербаченко І. В.
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року ,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що у липні-серпні 2011 року посадова особа - в.о. головного лікаря Коростишівської ЦРЛ ОСОБА_2 умисно і безпідставно відмовила їй в обовязковому працевлаштуванні в центральній районній лікарні на посаді лікаря-інтерна з 01.08.2011 року, за що була притягнута до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.172 КК України за умисне грубе порушення трудового законодавства. Ухвалою суду від 22.01.2016 року обвинувачена ОСОБА_2 звільнена від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, кримінальне провадження закрито, цивільний позов позивача у кримінальному провадженні залишено без розгляду. Оскільки ОСОБА_2 в добровільному порядку відмовляється відшкодувати їй завдану злочином матеріальну шкоду у вигляді втрати заробітку за період з 01.08.2011 року по 27.09.2011 року, просила стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду з урахуванням індексу інфляції у розмірі 4514 грн.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4514,00 грн., вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 Зазначає, що в порушення вимог ст.ст. 213-215 ЦПК України суд у своєму рішенні взагалі не виклав фактичних обставин справи, які були встановлені в судовому засіданні, не зазначив у чому саме виразилися порушення вимог чинного законодавства зі сторони відповідача, не спростував заперечень відповідача про відсутність підстав для стягнення саме з неї вказаної шкоди у вигляді упущеної вигоди. Зазначає, що відшкодування шкоди повинно бути покладено на юридичну особу, за наявності для цього правових підстав, у разі, якщо така шкода завдана її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків, а не безпосередньо винною службовою особою, у звязку з чим вважає, що позов був заявлений не до належного відповідача. Окрім того вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду, так як відлік позовної давності обчислюється з того моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Зазначає, що до суду з позовом ОСОБА_1 звернулась 29.01.2016 року, тоді як про факт порушення її цивільного права їй було відомо ще 21.09.2011 року, коли було ухвалено рішення про прийняття її на посаду лікаря-інтерна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями ст.1166 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, а тому вона повинна нести відповідальність за заподіяну шкоду. Суд також вказав, що особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, однак підстав для застосування у даній справі інституту регресу немає, оскільки ОСОБА_2 діяла всупереч інтересам установи.

Проте колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 січня 2016 року кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України, закрито у звязку із закінченням строків давності. ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_2, обіймаючи керівну посаду комунального закладу охорони здоровя Коростишівської центральної районної лікарні ім. Д.І.Потєхіна, вчинила злочин проти трудових прав людини і громадянина за наступних обставин.

Так, ОСОБА_1 21.06.2011 року закінчила Національний медичний університет ім.О.О. Богомольця і отримала диплом за спеціальністю „Лікувальна справа та здобула кваліфікацію „Лікар.

23.06.2011 року відповідно до пункту 11 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України №367 від 25.12.1997 року, ОСОБА_1 видано направлення на роботу №32, за яким останню направлено в розпорядження Управління охорони здоровя Житомирської облдержадміністрації, Коростишівської ЦРЛ для роботи на посаді лікаря акушера-гінеколога. Згідно наказу №171-ос від 20.07.2011 року Управління охорони здоровя Житомирської обласної державної адміністрації ОСОБА_1 направлено для проходження інтернатури за спеціальністю „Акушерство та гінекологія до Комунального закладу „Коростишівська Центральна районна лікарня ім. Д.І. Потєхіна.

В ухвалі про закриття кримінального провадження також зазначено, що порушуючи норми законодавства ОСОБА_2, обіймаючи посаду виконуючого обовязки головного лікаря КЗ „Коростишівська ЦРЛ ім. Д.І. Потєхіна, та відповідно займаній посаді, будучи наділена повноваженнями прийому та звільнення з роботи, 26.07.2011 року, перебуваючи в службовому кабінеті КЗ „Коростишівська ЦРЛ ім. Д.І. Потєхіна, що знаходиться в м. Коростишеві по вул. Карла Маркса, 58, усвідомлюючи, що її дії є протиправними та містять суспільно-небезпечний характер, умисно, необгрунтовано склала та підписала лист №1219, адресований потерпілій ОСОБА_1 щодо відмови у прийнятті останньої у проходженні інтернатури за спеціальністю „Акушерство і гінекологія з подальшим її працевлаштуванням, по причині повного комплектування посад акушерів-гінекологів.

В подальшому, 28.07.2011 року, виконуючи обовязки головного лікаря КЗ „Коростишівська ЦРЛ ім. Д.І.Потєхіна, ОСОБА_2 підписала наказ №226, згідно якого ОСОБА_4, яка не мала, на відміну від ОСОБА_1, відповідного направлення на роботу, зараховано на посаду лікаря акушера-гінеколога вказаного медичного закладу.

Своїми умисними діями, які виразились в іншому грубому порушенні законодавства про працю, ОСОБА_2 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст.172 КК України /а.с.21-22/.

Оскільки вчинене ОСОБА_2 кримінальне діяння відноситься до категорії невеликої тяжкості, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за яким становить 2 роки, а кримінальне правопорушення фактично було вчинено у липні 2011 року, тому кримінальне провадження закрито із звільненням обвинуваченої від кримінальної відповідальності /а.с.21-22/.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 21.09.2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоровя Коростишівської центральної районної лікарні ім. Д.І. Потєхіна, Управління охорони здоровя Житомирської обласної державної адміністрації, третя особа Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця про визнання незаконною відмову у працевлаштуванні, зобовязання працевлаштувати, відшкодування моральної шкоди позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконною відмову КЗ „Коростишівська ЦРЛ ім.Д.І. Потєхіна в працевлаштуванні ОСОБА_1 па посаду лікаря-інтерна за спеціальністю „Акушерство та гінекологія після 01.08.2011 року та зобовязано вказаний медичний заклад прийняти на роботу ОСОБА_1 на посаду лікаря-інтерна за названою спеціальністю у відповідності до направлення на роботу №32 від 23.06.2011 року та наказу Управління охорони здоровя Житомирської обласної державної адміністрації від 20.07.2011 року за №171-ос. Стягнуто з Комунального закладу охорони здоровя Коростишівської центральної районної лікарні ім. Д.І. Потєхіна на користь ОСОБА_1 2000грн. на відшкодування моральної шкоди /а.с.21-22/.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Із наведених судових рішень вбачається, що ОСОБА_2 на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на липень 2011 року, перебувала у трудових відносинах з Комунальним закладом охорони здоровя Коростишівської центральної районної лікарні ім. Д.І. Потєхіна та займала посаду виконуючого обовязки головного лікаря.

Саме як посадова особа центральної районної лікарні, яка була наділена відповідними повноваженнями, ОСОБА_2 письмово відмовила у прийнятті ОСОБА_1 у проходженні інтернатури за спеціальністю „Акушерство і гінекологія з подальшим її працевлаштуванням.

Тобто ОСОБА_1В завдано матеріальну шкоду діями ОСОБА_2 при виконанні останньою своїх службових обовязків як в.о. головного лікаря.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Якщо в результаті дії працівника завдано шкоди працівнику даної організації, сторонній особі або іншій організації, презумується, що шкода завдана самою організацією. Це і є випадком неспівпадіння в одній особі безпосереднього заподіювача шкоди і субєкта відповідальності.

Про те, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником, розяснено також у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди.

Відтак, вимоги до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, є необґрунтованими, оскільки належним відповідачем у справі повинна бути юридична особа з якою посадова особа в.о. головного лікаря КЗ охорони здоровя Коростишівської ЦРЛ ім. Д.І. Потєхіна перебувала у трудових відносинах, проте вимог до цього відповідача позивач не заявляла.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач вказує, що обставини заподіяння їй відповідачем матеріальної шкоди встановлені рішенням суду від 21.09.2011 року, а тому не потребують доказуванню. Проте, в контексті положень ч.3 ст.61 ЦПК України преюдиційне значення можуть мати лише ті факти щодо наявності або відсутності яких виник спір і які зазначені в резолютивній частині рішення.

Водночас, із вказаного рішення суду вбачається, що ОСОБА_1 зверталась за захистом своїх порушених трудових прав, у тому числі і про відшкодування моральної шкоди, до юридичних осіб, зокрема, і до Комунального закладу охорони здоровя Коростишівської центральної районної лікарні ім. Д.І. Потєхіна, а не до ОСОБА_2, що свідчить про те, що позивач вважала, що саме юридичною особою порушені її трудові права, а не ОСОБА_2 як фізичною особою.

Щодо стягнення матеріальної шкоди обставини є аналогічними, тобто відповідальність за шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків має нести юридична особа.

Та обставина, що позивач не перебувала у трудових стосунках з лікарнею у період за який просить стягнути шкоду, не має правового значення, оскільки потерпілим від злочину, завданого працівником, може бути будь-яка особа.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, у суду першої інстанції не було, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року „Про судове рішення у цивільній справі встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено по суті спору, то підстави для застосування позовної давності відсутні.

Відповідно до ч.1 п. п. 1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 606,32грн.

Керуючись ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 606,32грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді