АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/910/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 10 Пироженко С.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКорнієнко Н. В.
суддівГончар Н. І. , Пономаренка В. В.
при секретаріГончар Л. В.

з участю: позивачки ОСОБА_6,

її представника ОСОБА_7,

третьої особи ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Черкаської міської ради, треті особи: ОСОБА_8, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» про встановлення постійного, безоплатного сервітуту,

в с т а н о в и л а :

17 червня 2011 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2009 року за її позовом до ОСОБА_9 встановлені межі, розмір, конфігурація їх земельних ділянок згідно експертних досліджень, а саме: земельна ділянка позивача за адресою: АДРЕСА_1 складає 855 кв.м., земельна ділянка ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 складає 1 478 кв.м. при фактичному землекористуванні у 1507 кв.м. Зазначені земельні ділянки є не приватизовані та передані позивачу і третій особі у користування.

Позивач вказує, що не має змоги користуватися сараєм літ. «Г», який розташований на межі з земельною ділянкою третьої особи ОСОБА_9, оскільки одна стіна сараю розташована впритул до земельної ділянки останньої, що виключає його ремонт та обслуговування.

Тому просить суд встановити постійний безоплатний земельний сервітут, за яким надати їй право користуватися земельною ділянкою, яка знаходиться у безстроковому користуванні третьої особи.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення постійного, безоплатного сервітуту відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, вважаючи рішення суду незаконним, таким, що ухвалене з порушенням діючого законодавства, просить його скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстави для встановлення на користь позивача земельного сервітуту відсутні.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Питання встановлення сервітуту на землю (користування чужою земельною ділянкою) визначені в главі 31 розділу ІІ «Речові права на чуже майно» ЦК України та в главі 16 ЗК України.

Відповідно до статті 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійним і строковим, при цьому встановлення сервітуту, щодо якої він встановлений, не позбавляє її власника права власності.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 травня 1986 року ОСОБА_6 належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_9, на підставі договору купівлі-продажу від 22.01.1986 року, була власником будинку АДРЕСА_2, який розташований на земельній ділянці площею 1478 кв.м. та належала радгоспу «Україна».

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою встановлено, що в користуванні позивача ОСОБА_6 знаходиться земельна ділянка площею 855 кв.м., в той час як відповідно до рішення міської ради № 224/2 від 26 листопада 1987 року, за будинковолодінням АДРЕСА_1, закріплено у користування земельну ділянку площею 808 кв.м. Крім того, вказаним рішенням затверджена конфігурація земельної ділянки, за даними якої межа між позивачем та третьою особою має бути у вигляді прямої лінії (а.с.99-100).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2016 року за ОСОБА_8 визнано право власності в порядку спадкування на домоволодіння (житловий будинок) по АДРЕСА_2, що залишилося після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 186-188).

Позивач в заяві ставить питання про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту за яким просить, надати їй право користуватися земельною ділянкою, яка знаходиться у безстроковому користуванні третьої особи, для можливості користування зазначеним сараєм літ «Г», здійснення ремонту та його обслуговування.

Згідно рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради № 224/2 від 26.11.1987 року, за домоволодінням по АДРЕСА_1 зареєстрована земельна ділянка, площею 808 кв.м., а за домоволодінням по АДРЕСА_2 зареєстрована земельна ділянка, площею 1478 кв.м. (а.с. 57-58).

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 19/1-БТ від 07 червня 2008 року, площа земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні третьої особи ОСОБА_8 складає 1 507 кв.м. (а.с. 59-62).

Зазначені земельні ділянки не приватизовані та знаходяться у власності Черкаської міської ради.

На земельній ділянці, що знаходиться в користуванні позивача ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 розташований сарай літ.«Г», щодо якого позивачка просить встановити постійний сервітут для його обслуговування за рахунок земельної ділянки, якою наразі користується ОСОБА_8, що успадкував домоволодіння по АДРЕСА_2 після смерті матері ОСОБА_9 і який по ухвалі суду залучений до справи як третя особа.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.100 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Вимогами ст. 402 ЦК України також передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном і потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ № 7 від 16.04.2004 року роз'яснено, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

В ході розгляду справи позивачем не було належним чином доведено того факту, що позивач не має можливості проводить ремонт та обслуговування сараю, який зазначений під літ. «Г». В ході розгляду справи суд неодноразово звертав увагу представника позивача на дану обставину, однак останній так доказів з цього приводу й не надав.

Між тим, за ухвалою суду по справі проведена судова земельно-технічна експертиза. Висновком експерта № 6/14 від 29 червня 2015 року встановлено, що фактичне розміщення сараю літ «Г», що належить ОСОБА_6, відносно суміжної межі (існуючої огорожі) між земельними ділянками ОСОБА_6 (АДРЕСА_1) та третьої особи (АДРЕСА_2) відповідає санітарним нормам і здійснюється згідно з вимогами ДБН 360-92** «Містобудування. Планування й забудова міських і сільських поселень» щодо обслуговування та ширини пішохідних переходів по території земельних ділянок індивідуальних забудовників.

Тут же зазначено, що обслуговування сараю літ. «Г», що належить на праві власності ОСОБА_6, можливо здійснювати через земельну ділянку по АДРЕСА_1, що знаходиться у користуванні також ОСОБА_6

У зв'язку з тим, що необхідності у встановленні земельного сервітуту для обслуговування сараю літ. «Г», що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_6, не існує, можливі варіанти встановлення даного виду сервітуту не надаються (а.с. 129-140)..

В апеляційній скарзі, як і в позові, представник позивача посилається на ті обставини, що ОСОБА_6 немає реальної та фізичної змоги користуватися надвірною спорудою. Проте такі його доводи нічим об'єктивно не підтверджуються, а навпаки, спростовуються висновком експерта та доданою до нього фото-таблицею об'єкта дослідження, де на фото № 3 зазначено, що відстань між сумісної межі (існуючої огорожі) до переднього правого кута сараю літ. «Г», що належить ОСОБА_6, фактично складає 1,35 м, відстань від суміжної межі (існуючої огорожі) до тильного правого кута сараю літ. «Г» фактично складає 1 м. (а.с. 134).

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що посилання позивача на неможливість обслуговування сараю літ. «Г», залишилися недоведеними, відтак позовні вимоги, що ґрунтуються на даному твердженні, до задоволення не підлягають.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору в повній мірі з'ясував вимоги позивача та обставини, що мають значення для справи і ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, вирішивши спір по суті.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Черкаської міської ради, треті особи: ОСОБА_8, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» про встановлення постійного, безоплатного сервітуту залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :