печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6035/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2016 року Печерський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді - Вовк С.В ,

при секретарі - Грицюк Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про зарахування суми вкладу та нарахованих відсотків у рахунок погашення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому з урахуванням змін предмету та підстави позову, просила:

- визнати право ОСОБА_1 на погашення суми боргу по кредитному договору від 28.11.2007 року № 41.1/05/07-Z, за яким вона є фінансовим поручителем, в розмірі 1337525 (один мільйон триста тридцять сім тисяч п'ятсот двадцять п'ять) гривень, шляхом передання права вимоги ПАТ «Дельта Банк» на грошові кошти, що перебували на депозитному рахунку ОСОБА_1 в ПАТ «Кредитпромбанк» (1014, м. Київ, бульвар Дружби народів, 38, ) станом на день останньої заяви ОСОБА_1 про вимогу зарахування коштів, тобто на 13.02.2015;

- визнати зарахованим в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 41.1/05/07-Z в розмірі 1337525 (один мільйон триста тридцять сім тисяч п'ятсот двадцять п'ять) грн. станом на 13.02.2015, право вимоги на грошові кошти в розмірі 1337525 (один мільйон триста тридцять сім тисяч п'ятсот двадцять п'ять) грн., що знаходяться на рахунку в ПАТ «Кредитпромбанк»;

- визнати зобов'язання щодо погашення кредитного договору від 28.11.2007 року № 41.1/05/07-Z припиненим (виконаним) на суму 1337525 (один мільйон триста тридцять сім тисяч п'ятсот двадцять п'ять) грн., а суму заборгованості ОСОБА_2 по кредитному договору від 28.11.2007 року № 41.1/05/07-Z зменшеною на 1337525 (один мільйон триста тридцять сім тисяч п'ятсот двадцять п'ять) грн. станом на 13.02.2015.

В обґрунтування позову посилається на те, що 28.11.2007 року ОСОБА_2 уклав з ПАТ «Кредитпромбанк» кредитний договір № 41.1/05/07-Z, відповідно до умов якого він отримав кредит в сумі 3774690 грн. під 12,64 % річних для купівлі комерційної нерухомості до 28.11.2030 року (погашення повинно відбуватися рівними частинами з помісячною оплатою). Крім того, придбане приміщення відповідно до договору від 28.11.2007 року № 49/12/05/І621/07 передано в іпотеку банку, та 28.11.2007 року укладено два договори поруки з ТОВ «Грибник» (41.1/05/07-Z) та ОСОБА_1 (41.1/05/07-Z).

У зв'язку з неможливістю гасити кредит та виникненням заборгованості по кредиту ОСОБА_2 в 2009 році виставив приміщення на продаж.

03.11.2009 року третя особа ОСОБА_3 погодився придбати зазначене приміщення, але ПАТ «Кредитпромбанк» запропонував жорсткі умови, на яких було можливо укласти договір купівлі-продажу (на інших умовах банк не надавав згоди на купівлю-продаж приміщення).

Оскільки ОСОБА_2 майже зразу після підписання договорів заявив, що не має змоги погашати тіло кредиту, поручителі були вимушені робити це замість нього, тому що згідно роз'яснень банку договори іпотеки і фінансової поруки були складені таким чином, що фактично є двома кредитними договорами, по яких кожен з поручителів має виплатити (в разі неможливості сплати кредиту ОСОБА_2.) відповідну вищезазначену суму та відсотки по ній.

Впродовж 2009 - 2014 років замість ОСОБА_2 тіло кредиту в рахунок суми в 2 200 000 грн. та відсотки по ній сплачував ОСОБА_3, а відсотки з 1 337 525 грн. сплачувала ОСОБА_1

26.06.2013 ПАТ «Кредитпромбанк» уклав договір купівлі продажу прав вимоги з ПАТ «Дельта Банк» відповідно до якого вимоги, зокрема по кредитному договору 41.1/05/07-Z перейшли до ПАТ «Дельта Банк».

У зв'язку з цим договором купівлі продажу прав вимоги, куди був включений і кредитний договір 41.1/05/07-Z, позивач неодноразово намагалася або перевести свій вклад з ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» на тих самих умовах, а саме щоб з відсотків по цьому вкладу проводилось погашення відсотків по тілу кредиту, які нараховувались на 1337525,00 грн. або зарахувати зазначені кошти в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору 41.1/05/07-Z.

З цією метою позивач та ОСОБА_2 неодноразово зверталися з цими пропозиціями до ПАТ «Кредитпромбанк», який начебто і не заперечував, щодо такої можливості, але зважаючи на ту обставину що вказаний вклад є предметом застави по кредитному договору 41.1/05/07-Z заперечував проти такого зарахування без дозволу ПАТ «Дельта Банк».

З метою погашення заборгованості та виконання зобов'язань тепер вже перед ПАТ «Дельта Банк» в повному обсязі позивач та ОСОБА_2 неодноразово пропонували здійснити погашення заборгованості по кредиту за рахунок коштів, що зберігалися на депозиті та були предметом застави (листи від 17.02.2014 року, від 08.09.2014 року, від 13.02.2015 року (вх. 2852307)), натомість згоди на такий переказ не отримали, а тому позивач була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просив задовольнити.

Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також підтримали позов та просили задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» - Павленко О.В. проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача ПАТ «Кредитпромбанк» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та третіх осіб, оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 28.11.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір № 41.1/05/07-Z, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 3 774 690 грн. під 12,64 % річних для купівлі комерційної нерухомості до 28.11.2030 року (погашення повинно відбуватися рівними частинами з помісячною оплатою).

Відповідно до договору від 28.11.2007 року № 49/12/05/І621/07 придбане приміщення передано в іпотеку банку, та 28.11.2007 року укладено два договори поруки з ТОВ «Грибник» (41.1/05/07-Z) та ОСОБА_1 (41.1/05/07-Z).

27.07.2011 між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредитпромбанк» було укладено договір застави № 49.12/05/357/11, відповідно до умов якого, з урахуванням подальших змін, у забезпечення зобов'язань боржника ОСОБА_2 перед заставодержателем та кредитним договором, заставодавець передає, а заставодержатель приймає у заставу майно - грошові кошти в сумі 1337525 грн., що належать заставодавцю і знаходяться на депозитному рахунку № НОМЕР_1, відкритому у ПАТ «Кредитпромбанк».

ПАТ «Кредитпромбанк» уклав договір купівлі продажу прав вимоги від 26.06.2013 року з ПАТ «Дельта Банк» відповідно до якого вимоги, зокрема по кредитному договору 41.1/05/07-Z перейшли до ПАТ «Дельта Банк».

Позивач неодноразово намагалася перевести свій вклад з ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» на тих самих умовах, а саме щоб з відсотків по цьому вкладу проводилось погашення відсотків по тілу кредиту, які нараховувались на 1 337 525,00 грн. або зарахувати зазначені кошти в рахунок погашення кредиту по кредитному договору 41.1/05/07-Z.

Так, зокрема, у своїй заяві від 13.02.2015 позивач просила ПАТ «Дельта Банк», зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не може виконувати свої свої кредитні зобов'язання, надати згоду на переведення грошових коштів в сумі 1337025 грн., які знаходяться в ПАТ «Кредитпромбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 41.1/05/07-Z від 27.11.2007.

Проте така вимога позивача була залишена без задоволення.

Відповідно до ст. 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

За приписами ст.ст. 543, 554 ЦК України поручитель має право виконати обов'язок боржника перед кредитором, а кредитор зобов'язаний прийняти виконання такого обов'язку.

За правилами ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, відповідно до п. 8.5 додаткової угоди до договору № 002665/FDD16-13 від 28.01.2013 року про строковий банківський вклад «КЛАСИЧНИЙ», у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором № 41.1/05/07-Z від 28.11.2007 року вкладник доручає банку перерахувати суму вкладу в рахунок погашення заборгованості.

Тобто з моменту виникнення заборгованості за кредитним договором у банка виникав обов'язок її погасити зазначеними коштами, що не було зароблено також і на вимогу поручителя та боржника.

Відповідний переказ банк зобов'язаний був зробити за першою моєю вимогою, оскільки кошти мали цільове призначення і виконували цільову функцію застави по кредитному договору, за яким позивач виступала поручителем.

Частиною 2 ст. 33 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що у разі якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, задоволення забезпеченої обтяженням вимоги обтяжувача здійснюється шляхом переказу йому грошової суми, достатньої для повного задоволення цієї вимоги. Такий переказ може здійснюватися банком у порядку договірного списання.

Тобто, позивач у встановлений законом та передбачений умовами договірних правовідносин спосіб намагалася погасити заборгованість за кредитним договором від 28.11.2007 року № 41.1/05/07-2, за яким вона є фінансовим поручителем, в розмірі 1337525 грн.

При цьому ПАТ «Дельта Банк» не здійснив жодних дій щодо прийняття виконання зобов'язання.

Європейський суд з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства зауважив, що було б неприпустимо, щоб ст.6 (п.1) Конвенції містила детальний опис гарантій, що надаються сторонам у цивільних справах, і не захищала б передусім те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступу до суду. Такі характеристики процесу, як справедливість, публічність, динамізм позбавляються сенсу, якщо немає самого судового розгляду. В іншому рішенні у справі Ейрі проти Ірландії Європейський суд зазначив, що фактичні перешкоди можуть порушувати Конвенцію так само, як і юридичні, і вказав, що Конвенція спрямована на те, щоб гарантувати не теоретичні або ілюзорні права, а права, які є ефективними і здійснюються на практиці.

У більш пізніх рішеннях (Ієло проти Італії, Кордова проти Іспанії, Уайт та Кеннеді проти Німеччини, Феімблат проти Румунії, С. Г. І. Л. і Кофератті проти Італії) ЄСПЛ знову ставить питання про те, чи не були певні процедури національних систем такими, що обмежують ступінь доступу до суду, щоб забезпечити право заявників на суд, з урахуванням принципу верховенства права у демократичному суспільстві.

Виходячи з наведених рішень можна також стверджувати, що Європейський суд з прав людини у поняття доступності, крім справедливості судового розгляду, включає також його ефективність і можливість безперешкодного звернення усякої заінтересованої особи до суду за захистом своїх прав у спосіб, що не заборонений законом.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб»» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 9 липня 2002 р. № 15-рп/2002 зазначено, що положення ч.2 ст.124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позивач в силу положень ст.ст. 528, 543, 554 ЦК України, ч 2 ст. 33 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», умови п. 8.5 додаткової угоди до договору № 002665/FDD16-13 від 28.01.2013, має право на задоволення забезпеченої обтяженням вимоги обтяжувача шляхом переказу йому грошової суми. З огляду на те, що таке право позивача не визнається стороною відповідачів по справі, то воно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання зарахованими грошових коштів в розмірі 1337525 грн. та про визнання зобов'язання щодо погашення кредитного договору припиненим (виконаним), оскільки на момент розгляду справи фактично такого зарахування не було.

На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про зарахування суми вкладу та нарахованих відсотків у рахунок погашення кредитної заборгованості - задовольнити частково.

Визнати право ОСОБА_1 на погашення суми боргу по кредитному договору від 28.11.2007 року № 41.1/05/07-2, за яким вона є фінансовим поручителем, в розмірі 1 337 525 (один мільйон триста тридцять сім тисяч п'ятсот двадцять п'ять) гривень, шляхом передання права вимоги ПАТ «Дельта Банк» на грошові кошти, що перебували на депозитному рахунку ОСОБА_1 в ПАТ «Кредитпромбанк» (1014, м. Київ, бульвар Дружби народів, 38, ) станом на день останньої заяви ОСОБА_1 про вимогу зарахування коштів, тобто на 13.02.2015.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя С.В. Вовк