УХВАЛА

іменем україни

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ; за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 31 серпня 2002 року по 10 лютого 2012 вони з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Зазначав, що вони не можуть дійти згоди щодо поділу майна, набутого ними за час шлюбу, яке є їх спільною сумісною власністю подружжя.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 та нежитловий будинок (офісні приміщення) АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю подружжя. У порядку поділу цього майна, просив визнати за кожним з них право власності по 1/2 частині вказаної квартири та стягнути з відповідачки на його користь вартість 1/2 частини зазначеного нежитлового приміщення у розмірі 6 191 525 грн 97 коп.

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 12 січня 2006 року з ОСОБА_4, як фізичною особою-підприємцем, ним було укладено договір про спільну діяльність, за яким він передав останній 390 тис. грн для придбання 18/25 частин об'єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_2, а також грошову суму, що еквівалентна 100 тис. грн, для проведення ремонту цих приміщень з подальшим оформленням права власності на цей об'єкт за ним. Під час реконструкції об'єкту він додатково передавав ОСОБА_4

450 тис. доларів США, фінансуючи проведення ремонту та реконструкції об'єкту, остання особисто вела облік коштів та звітувала перед ним по витратам, а ОСОБА_3 було відомо про указаний договір та отримані кошти.

З урахуванням наведеного ОСОБА_5 просив визнати за ним право власності на вказані офісні приміщення.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 24 грудня

2012 року в одне провадження об'єднано справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ та за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця

ОСОБА_4 про визнання права власності.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня

2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 та нежитловий будинок (офісні приміщення)

АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2 частини нежитлового будинку (офісні приміщення) АДРЕСА_2 у розмірі 6 191 525 грн 97 коп. Позов ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Отже, судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_5 не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із презумпції спільності сумісної власності майна подружжя, яке придбане сторонами за час шлюбу, тому кожному з подружжя належить по 1/2 частині спірного житлового будинку, а також стягнув з відповідачки вартість 1/2 частини нежитлового (офісного) приміщення, залишивши його у користуванні відповідачки, яка є фізичною особою-підприємцем і використовує його у своїй підприємницькій діяльності.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що законом не передбачена можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва за рішенням суду, якщо таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законом порядку. При цьому зазначив про те, що свідоцтво про право власності на спірне майно ОСОБА_4 не отримала, державна реєстрація права власності спірного майна не проведена, а, відтак, право власності на спірну квартиру в останньої не виникло.

Відмовляючи в позові щодо стягнення половини вартості офісних приміщень, апеляційний суд виходив із того, що вони були придбані

ОСОБА_4 за особисті кошти і є її особистою приватною власністю.

Такі висновки апеляційного суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані, а поданим сторонами доказам суд дав належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 31 серпня 2002 року по 10 лютого 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу за спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Порядок та умови набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва врегульовані положеннями ст. 331 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, на яку посилався позивач і яку застосував районний суд, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначена стаття ЦК України не передбачає можливості виникнення права власності чи майнового права на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-131 цс 14 від 5 лютого 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

Предметом позову є поділ майна, яке ОСОБА_3 вважає як таке, що набуто за час шлюбу, а саме нежитловий будинок (офісні приміщення) АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статтею 60 СК Українивизначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК Українивважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча за час шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2641 цс 15 від 16 грудня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відмовляючи в позові про визнання спільним сумісним майном подружжя житловий будинок (офісні приміщення) та, відповідно, стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 половини вартості цього майна, правильно оцінивши надані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України), апеляційний суд вірно виходив із того, що зазначене майно набуте фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, за власні кошти, тому є її особистою приватною власністю.

При цьому апеляційний суд правильно виходив із того, що орган влади укладав договір купівлі-продажу майна саме з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4; їй же рішенням господарського суду Одеської області

від 22 червня 2007 року виділялась в натурі частка цього майна; вона же здійснювала реконструкцію спірних офісних приміщень; ОСОБА_4 за рішенням органу влади отримала свідоцтво про право власності на офісні приміщення.

Апеляційний суд згідно вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України вірно оцінив надані ОСОБА_4 письмові докази набуття офісних приміщень за її власні кошти, у тому числі особисто нею запозичені та взяті у кредит, в яких ОСОБА_3 участі не приймав, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4, набуваючи за час шлюбу нерухоме майно як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя, діяла виключно як власник цього майна й суб'єкт господарювання.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 13 від 2 жовтня 2013 року, яка згідно

зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

При цьому колегія суддів звертає увагу й на те, що ОСОБА_3 як у судах, так і в касаційній скарзі оспорює з формальних підстав докази, надані ОСОБА_4 щодо набуття нею особисто майна, проте не надавав жодних доказів того, що таке майно набувалось й за його кошти, тобто за їх спільні кошти.

Отже, з урахуванням наведеного апеляційний суд правомірно відмовив у позові про визнання права власності на спірну квартиру, оскільки житловий будинок не здано до експлуатації, а квартира ще не є об'єктом цивільного права.

Під час розгляду справи апеляційним судом не було порушено норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків суду не спростовують, тому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик