провадження 2/201/851/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 і Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 грудня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що ОСОБА_5, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1, відповідно до договору від 30 січня 2014 року ОСОБА_5 і ОСОБА_2 подарували свою вказану квартиру відповідачці ОСОБА_3 (їх онука), цей договір посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_4 26 червня 2014 року ОСОБА_5 помер. Позивач вважає, що вказаний договір дарування незаконний і укладений з порушеннями закону, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 була похилого віку, тяжко хворіли, в тому числі і психічно, не розуміли значення своїх дій та не могли ними належним чином керувати, відповідач ОСОБА_3 набула вказану квартиру безпідставно, договір дарування є недійсним. Позивач стверджує, що цей договір не відповідає внутрішній волі дарителів, вони не розуміли, що квартира переходить до обдарованого відразу, а не потім і цим вони позбавляються свого єдиного житла, тому договір повинен бути визнаний недійсним. На його звернення до вказаного відповідача про зясування обставин вказаного та укладання такого договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, оскільки він також претендує на вказане житло, а тому і звернувся в суд з цим позовом. В добровільному порядку вказаний відповідач заперечує проти переоформлення спірної квартири на позивача. Просив визнати договір дарування спірного житла недійсним, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що договір дарування спірного житла було належним чином укладено і посвідчено нотаріусом, реєстрація власності відбулася законно. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнав, пояснивши, що договір дарування спірного житла було належним чином укладено і посвідчено нею як нотаріусом, реєстрація власності відбулася законно. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно сторін на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала і шкоди не завдавала. Вважає позовні вимоги безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі та справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, не заперечував проти позовних вимог і розгляду справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідачів, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 належала на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 лютого 1994 року на праві власності квартира АДРЕСА_1, відповідно до договору від 30 січня 2014 року ОСОБА_5 і ОСОБА_2 подарували свою вказану квартиру відповідачці ОСОБА_3 (їх онука), цей договір посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_4. 26 червня 2014 року ОСОБА_5 помер. Позивач вважає, що вказаний договір дарування незаконний і укладений з порушеннями закону, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 була похилого віку, тяжко хворіли, в тому числі і психічно, не розуміли значення своїх дій та не могли ними належним чином керувати, відповідач ОСОБА_3 набула вказану квартиру безпідставно, договір дарування є недійсним. Позивач стверджує, що цей договір не відповідає внутрішній волі дарителів, вони не розуміли, що квартира переходить до обдарованого відразу, а не потім і цим вони позбавляються свого єдиного житла, тому договір повинен бути визнаний недійсним. На його звернення до вказаного відповідача про зясування обставин вказаного та укладання такого договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, оскільки він також претендує на вказане житло, а тому і звернувся в суд з цим позовом. В добровільному порядку вказаний відповідач заперечує проти переоформлення спірної квартири на позивача. Виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набутгя, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування є одностороннім правочином. Статтею 202 ЦК України передбачено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання і а про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно під час укладання договору дарування необхідно дотримуватись загальних вимог необхідних для чинності правочину, визначених ст. 203 ЦК України. До таких вимог зокрема належать наступні: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

В судовому засіданні встановлено і доведено, що відповідно до договору від 30 січня 2014 року ОСОБА_5 і ОСОБА_2 подарували свою вказану квартиру відповідачці ОСОБА_3 (їх онука), цей договір посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за № 92. Договір було укладено, оформлено і підписано сторонами, посвідчено нотаріусом, відповідачка звернулася з ним до реєструючого органу для реєстрації її власності на вказане житло і воно було зареєстроване.

Відповідно до ч. З ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначали момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Вважаючи себе потенційним (єдиним і беззаперечним) власником спірної квартири, позивач звернулася до суду з питанням про визнання договору недійсним. Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, виходячи і з наступного. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вимоги ОСОБА_1 нічим не підтверджені і не підлягають задоволенню, спростовуються матеріалами справи, договір дарування від 30 січня 2014 року відповідав намірам ОСОБА_5 і ОСОБА_2.: право власності було оформлено, заборони на відчуження квартири не було, перешкод для оформлення та видачі договору не було. Позивач не зверталась до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій відповідача до або в момент вчинення правочину, з цього приводу не було винесено будь-якої постанови про порушення або відмову в порушенні кримінальної справи, а отже встановленим є факт того, що відповідачка ОСОБА_3 жодних злочинів щодо позивача та його майна не вчиняла. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту.

З іншого боку, оцінюючи дії відповідача (ОСОБА_2І.) та третьої особи (нотаріуса, що посвідчував оспорюваний правочин) можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Посвідчений нотаріусом 30 січня 2014 року договір дарування законний, при його посвідченні не були порушені вимоги закону, або що даруватель не бажав цього, не розумів значення своїх дій, або діяв під впливом омани немає, а отже немає і підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Позивач безпідставно в своїй позовній заяві зазначає, що після укладання договору дарування частини квартири дарувальники ключі від квартири обдарованій не передавали, а обдарована жодних дій по прийняттю у власність майна фактично не зводила. Відповідно до умов зазначеного договору дарування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 передають у власність ОСОБА_3, безоплатно, майно яке складається з 2/3 (двух третіх) частин квартири № 64 (шістдесят чотири), що знаходиться у м. Дніпропетровську, проспект Героїв, буд.11 (одинадцять). Сторони домовились, що під передачею частини квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованою від дарувальника ключів та документів на цю частину квартири свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса дарувальники передали обдарованій ключі та документи і вищевказану частину квартири.

Згідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 722 ЦК України, право власності одарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, іших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Таким чином, позивач вводить суд в оману та в своїй позовній заяві посилається лише на обставини, які не підтверджені належними доказами як того вимагає цивільно - процесуальне законодавство України.

Крім того, позивач зазначає, що наявні обставини, які вказують на помилку - неправильне сприйняття особами, що підписали договір дарування фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення. Такими обставинами, зазначає позивач в своїй позовній заяві, є: вік дарувальників, стан їх здоровя та потреба у звязку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у дарувальника спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України (ЦК України) правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У свою чергу, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим іктам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, до обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлючами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як розяснено у Пленумі Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Із аналізу змісту наведених норм вбачається, що ст.ст. 203, 215 ЦК України є загальними та відсилають до інших нормативних актів, яким має бути прямо передбачені випадки нечинності правочину.

Згідно з п. 24 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», - для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Конкретних обставин та норм закону, що тягнуть за собою визнання договорів дарування недійсним позивачем не вказано, доказів на їх підтвердження - не надано.

Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин які мають істотне значення такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотні значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до пункту 19 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторони правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнанню закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

До того ж, згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» № 3425-12 під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Згідно ч. 1 ст. 45 вищезазначеного Закону України, при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчинення нотаріальної дії. Зазначені вимоги названих норм нотаріусом були виконані в повному обсязі.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Обдарована особа, відповідач ОСОБА_3, та її законні представники (батько та мати) не заперечують проти факту проживання, користування ОСОБА_2 частиною квартири, яка була подарована за договором дарування.

Відносно ствердження позивача щодо не спроможності підписання договору дарування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 через стан здоровя слід зазначити, що дане ствердження є неприйнятним і надуманим. Для того ж, щоб стверджувати даний факт належить мати докази, які позивач суду не надав. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Окрім того, у звязку з тим, що позивач після правочину дарування чинив перешкоди обдарованій в користуванні подарованим майном, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, що діють в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Управління - служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, зобовязано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі її батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які діють в її інтересах, шляхом вселення їх до квартири та передачі ключів (копія рішення суду надана).

За ОСОБА_3 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30 січня 2014 року право власності на 2/3 частки квартири № 64, що знаходиться у м. Дніпропетровську, проспект Героїв, буд. 11. Але позивач безпідставно в своїй позовній заяві зазначає, що після укладання договору дарування частини квартири дарувальники ключі від квартири обдарованій не передавали, а обдарована жодних дій по прийняттю у власність майна фактично не проводила. ОСОБА_3 в присутності її законного представника та нотаріуса було прийнято відповідно до умов договору дарування від ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ключі та документи на 2/3 частини квартири № 64, що знаходиться у м. Дніпропетровську, проспект Героїв, буд.11.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оспорюваний правочин на даний момент є дійсними, після його вчинення було здійснено відповідну державну реєстрацію.

Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Положення ст. 638 ЦК України визначають, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором.

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Оспорюваний правочини відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню.

Згідно частини 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності окремої частини правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього кодексу, однак позивач та його представник підстави позову не уточнював і не змінював. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правомірну, який сторони насправді вчинили.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад договір купівлі-продажу квартири приховує договір застави в забезпечення повернення позики). При цьому позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою і довести, який правочин приховує укладений правочин. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив, що кредитний договір є недійсним чи удаваним, та не довів який саме правочин приховав банк, та з яких підстав, в чому полягає порушення законодавства і його особистих прав до чи після підписання договору.

При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин, а саме договір дарування стосовно нерухомого майна спірної квартири, слід визнати недійсним.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду в передбаченому законом порядку з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші (крім законних) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації договору, права власності та спадкування, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3О про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовна заява про визнання договору дарування недійсним в такому вигляді не ґрунтується на вимогах закону і не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 203, 204, 205, 207, 208, 209, 210, 215, 317, 318, 319, 321, 387, 388, 717, 722 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 і Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя