У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, за касаційною скаргою виконавчого комітету Житомирської міської ради на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в приватній власності ОСОБА_6 знаходиться 171/800 частин жилого будинку АДРЕСА_1.

За згодою співвласників будинку ними здійснено прибудову до будинку та перепланування горища, що є їх спільною сумісною власністю, оскільки вони перебувають у шлюбі та здійснювали будівництво за спільні кошти.

Будівництво є самочинним, оскільки проведено без належного дозволу та належно затвердженого проекту, але не порушує права інших співвласників будинку та збудована в межах прилеглої до їх частини будинку та земельної ділянки.

Посилаючись на те, що виконавчий комітет Житомирської міської ради відмовив їм в оформленні права власності на спірну прибудову, чим порушив їх право власності на указане майно, позивачі просили суд визнати за ними право спільної сумісної власності на прибудову до належної їм частини будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 20 серпня 2015 року, позов задоволено.

Визнано право спільної сумісної власності за ОСОБА_6, ОСОБА_7 на прибудову до належної їм частини будинку АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень А3 (вітальня площею 20,9 кв.м, кухня площею 6,1 кв.м, санвузол площею 3,7 кв.м) та А4 (кімната площею 26,3 кв.м, коридор площею 6,1 кв.м, кімната 20,7 кв.м).

У касаційній скарзі виконавчий комітет Житомирської міської ради, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності здобувається в порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судами встановлено, що 18 січня 1988 року ОСОБА_6 успадкував після смерті свого батька 1/4 частину житлового будинку в АДРЕСА_1. Зі змісту свідоцтва про право на спадщину вбачається, що 57/200 частин жилого указаного будинку належала померлому на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для забудови у розмірі 594 кв.м.

07 липня 1995 року ОСОБА_6 прийняв на підставі договору дарування від своєї матері і ОСОБА_8 57/800 частин цього будинку.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 1996 року проведено розподіл будинку за зазначеною адресою та визнано за ОСОБА_6 право власності на 26/100 ідеальних долей цього будинку та виділено йому приміщення 3-2 жилою площею 19,3 кв.м та 1/2 частину туалету і огорожі.

29 січня 1997 року рішенням Корольовського районного суду м. Житомира проведено розподіл земельної ділянки площею 594 кв.м між співвласниками будинку, а саме ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 На підставі проведеної технічної експертизи позивачу виділено земельну ділянку площею 156 кв.м, утворено двір загального користування. Дана земельна ділянка ОСОБА_6 прилягає до його частини будинку.

Співвласники цього будинку - ОСОБА_9 та ОСОБА_10, у відповідних заявах до Управління архітектури м. Житомира від 04 червня 1995 року та від 07 червня 1995 року не заперечували щодо початку будівництва ОСОБА_6 необхідних йому житлових приміщень.

Судами також установлено, що на земельній ділянці, яка прилягає до частини будинку позивачів, останні почали будівництво прибудови, яка складається з приміщень А3 (вітальня площею 20,9 кв.м; кухня площею 6,1 кв.м, санвузол площею 3,7 кв.м). Вказана прибудова була зареєстрована в органах БТІ в 2007 року, що підтверджується технічним паспортом. В подальшому позивачами було здійснено перепланування горища будинку під дві жилі кімнати (кімната площею 26,3 кв.м, коридор площею 6,1 кв.м, кімната площею 20,7 кв.м).

Будівництво ОСОБА_6 розпочав без належного дозволу та проектної документації, у зв'язку із чим спірні приміщення є самочинним будівництвом.

15 травня 2012 року «НДІ проектреконструкція» філіал «Житомиркомундорпроект» здійснив технічне обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж прибудови, здійсненої ОСОБА_6 За висновком проведеного обстеження встановлено, що будівництво розпочато у період з 1995 року по 01 січня 2008 року. Житлова площа прибудови становить 66,3 кв.м, а загальна 103,1 кв.м. Дана прибудова і надбудова відповідають вимогам щодо надійності та безпечної експлуатації, у зв'язку із чим можлива їх подальша безпечна експлуатація.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що представники відповідачів не надали доказів того, що ОСОБА_6 були порушені будівельні норми та правила, які є істотними, а зведення останнім самочинного будівництва не порушує прав власника земельної ділянки - Житомирської міської ради, оскільки така земельна ділянка перебуває у користуванні позивача і раніше була виділена його батьку для будівництва житлового будинку.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

В обґрунтування позовних вимог, позивачі вказували на те, що ними в шлюбі збудовано об'єкти самочинного будівництва - прибудови до належної їм частини будинку АДРЕСА_1, які складається з приміщень А3 (вітальня площею 20,9 кв.м, кухня площею 6,1 кв.м, санвузол площею 3,7 кв.м) та А4 (кімната площею 26,3 кв.м, коридор площею 6,1 кв.м, кімната 20,7 кв.м).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст. 331 ЦК України.

Судами встановлено та не заперечувалось сторонами, що спірна земельна ділянка надавалась у безстрокове користування батьку ОСОБА_6

Однак, судами першої та апеляційної інстанції не досліджувалась та обставина, чи набула особа, яка порушує питання про визнання за собою права власності на спірне майно у передбаченому законом порядку право користування на відповідну земельну ділянку.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

З контексту ч. 3 та 4 ст. 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1328цс15 від 02 грудня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не в повній мірі визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, зокрема не дослідили належним чином вимоги ст. 331, 376 ЦК України та дійшли передчасного висновку про наявність підстав для визнання за позивачами права власності на спірні самочинно збудовані об'єкти нерухомості.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є саме порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із позовом до виконавчого комітету Житомирської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно та посилаючись при цьому на те, що указаними компетентними органами їм відмовлено в оформленні права власності на спірну прибудову, позивачі належним чином не вказали чим підтверджено факт такої відмови та не зазначили чим така відмова була обґрунтована.

Суди першої та апеляційної інстанції, задовольняючи позов, обмежились вказівкою на те, що відповідачами порушено права позивачів, не встановивши при цьому якими діями/бездіяльністю Житомирської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області порушено відповідні права ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та якими належними та допустимими доказами підтверджено факт порушення такого права.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Без виконання вимог указаних норм права відповідні судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу виконавчого комітету Житомирської міської ради задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик