У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - управління Держземагенства у Житомирській області, про визнання недійсними та скасування державних актів, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем спільно придбали земельну ділянку площею 1000 кв.м, розташовану на території Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області та погодили порядок користування даною земельною ділянкою. В подальшому, йому було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,050 га, кадастровий номер НОМЕР_1, а ОСОБА_7 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,050 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Посилаючись на те, що при виготовлені технічної документації із землеустрою та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки площами по 0,05 га кожному було допущено помилку, внаслідок якої відповідачу видано державний акт на земельну ділянку, якою фактично користується він, а також на те, що він за власні кошти побудував житловий будинок, який з указаних вище причин розташований на земельній ділянці відповідача, позивач просив суд визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_3, виданий на його ім'я, на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована на території Іванівської сільської ради, з кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_1 та скасувати державну реєстрацію цього державного акта; визнати недійсним державний акт, виданий на ім'я ОСОБА_7, на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована на території Іванівської сільської ради, з кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_2 та скасувати державну реєстрацію цього державного акта; визнати за ним право власності на земельну ділянку, що під кадастровим номером НОМЕР_2, а за відповідачем визнати право власності на земельну ділянку, що під кадастровим номером НОМЕР_1.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 02 грудня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 вересня 2010 року ОСОБА_8 передав у власність (продав), а ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в рівних частках кожен, прийняли у власність (купили) земельну ділянку площею 1 000 кв.м для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, за 7 900 грн, які покупці, в рівних частках кожен, сплатили продавцю до підписання цього договору.

Ця земельна ділянка належала ОСОБА_8 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданого 04 серпня 2009 року управлінням Держкомзему у Житомирському районі на підставі розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 24 вересня 2008 року за № 1006, та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за НОМЕР_5. Кадастровий номер земельної ділянки був НОМЕР_6.

Судами встановлено, що право власності на земельну ділянку площею 0,10 га виникло у сторін 10 вересня 2010 року, тобто з моменту державної реєстрації права власності.

02 березня 2011 року ОСОБА_6 був виданий державний акт серії НОМЕР_7 на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га для ведення особистого селянського господарства, якій присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1.

30 березня 2011 року ОСОБА_7 був виданий державний акт серії НОМЕР_8 на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га для ведення особистого селянського господарства, якій присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2.

Судами також установлено, що у 2012 році сторони одержали нові державні акти на право власності на ці ж земельні ділянки, з тими ж кадастровими номерами та з тотожними кадастровими планами (а.с.11,100 ).

На земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1, без зміни її цільового призначення, побудовано кам'яний фундамент під житловий будинок, а на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_2, яка належить на праві власності ОСОБА_7 та має цільове призначення - ведення особистого селянського господарства, побудовано житловий будинок.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оспорені позивачем державні акти на право власності на земельні ділянки видані сторонам на підставі договору купівлі-продажу від 10 вересня 2010 року, у зв'язку із чим вирішення питання про правомірність видачі цих державних актів залежить від законності указаного правочину.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 вересня 2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 набули у власність, в рівних частках кожен, земельну ділянку площею 1 000 кв.м для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Сторони у справі не заперечували указаних обставин, не оспорювали указаний договір купівлі-продажу та не надавали суду докази того, що указаний правочин суперечить вимогам законодавства або порушує їх права.

Судами встановлено, що після погодження порядку користування даною земельною ділянкою сторони у справі здійснили розподіл придбаної за договором від 10 вересня 2010 року ділянки.

За наслідками такого розподілу на ім'я ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована на території Іванівської сільської ради, з кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_1, а на на ім'я ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована на території Іванівської сільської ради, з кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_2.

Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.(ч. 1 ст. 131 ЗК України).

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, щопосвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися правочини, на підставі яких набуті відповідні права на земельні ділянки, так і самі акти на право власності на земельні ділянки, у разі їх невідповідності вимогам чинного законодавства.

Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогою ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 вказував на те, що при виготовлені технічної документації із землеустрою та видачі указаних державних актів на право власності на земельні ділянки площами по 0,05 га кожному було допущено помилку, внаслідок якої ОСОБА_7 видано державний акт на земельну ділянку, якою фактично користується ОСОБА_6

Позов не було обґрунтовано іншими обставинами.

Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, положеннями ст. 153 ЗК України встановлено гарантії права власності на земельну ділянку, згідно з якими, власник зокрема не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Згідно з положенням ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Крім того, відповідно до ст. 125, ч. 2 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. У разі набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою воно посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, який установлений законом.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-22цс15 від 11 березня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також, відповідно до ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав є зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення права, припинення дій, які порушують право, а також визнання права.

Відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не врахували тих підстав, якими ОСОБА_6 обґрунтовував свої позовні вимоги, та, вийшовши за межі відповідних позовних вимог, дійшли помилкового висновку про те, що вирішення питання про правомірність видачі оспорених позивачем державних актів на право власності на земельні ділянки залежить від законності договору купівлі-продажу від 10 вересня 2010 року, у зв'язку із чим оскаржені судові рішення не відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 02 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик