У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЄвтушенко О.І.,
суддів: Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
Іваненко Ю.Г., Ткачука О.С.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 22 лютого 2007 року між ним та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 0, згідно з умовами якого останньому наданий кредит у розмірі 19 600 швейцарських франків, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладення договору було еквівалентно 80 228 грн 37 коп. зі сплатою 9,99 % річних строком до 22 лютого 2017 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 22 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_7 укладені договори поруки та іпотеки.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором від 22 лютого 2007 року № 0 станом на 25 лютого 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 24 040,96 швейцарських франків, з якої: 15 779,94 швейцарських франків - заборгованість за кредитом; 8 261,02 швейцарських франків - заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеня - 108 916 грн 09 коп.

ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути вказану заборгованість солідарно з відповідачів.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02 грудня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованість за кредитом у розмірі 15 779,94 швейцарських франків, заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 8 261,02 швейцарських франків, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 30 265 грн 47 коп.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 24 182 грн 57 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що ОСОБА_6 не виконував належним чином умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, що згідно з вимогами ст. ст. 1054, 1049, 554 ЦК України має бути солідарно стягнута з відповідачів.

Із такими висновками судів повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Під час розгляду справи судами порушено норми цивільного процесуального закону.

Із матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду банк звернувся 03 листопада 2014 року (а. с. 68).

У пункті 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що ураховуючи складність та особливість спорів, що виникають із кредитних правовідносин, проведення попереднього судового засідання є необхідним.

Попереднє судове засідання у справі призначене спочатку на 24 грудня 2014 року, а потім - на 28 січня 2015 року, на яке з'явився представник відповідачів - ОСОБА_8, не відбулося у зв'язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті (а. с. 83, 88).

19 лютого 2015 року судове засідання відкладено на 10 березня 2015 року на підставі заяви представника відповідачів - ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою (а. с. 94−101).

Після неодноразового перенесення розгляд справи відбувся 30 квітня 2015 року з ухваленням заочного рішення про часткове задоволення позову банку.

Будь-які докази належного повідомлення відповідачів та їх представника про розгляд справи 30 квітня 2015 року за вимогами ст. ст. 74−76 ЦПК України у матеріалах справи відсутні.

Крім того, 17 квітня 2015 року до суду першої інстанції надійшла заява ПАТ «УкрСиббанк» про збільшення суми позову та надано новий розрахунок заборгованості.

Відповідно до ч. 3 ст. 224 ЦПК України у разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.

Із заявою про збільшення позовних вимог відповідачі та (або) їх представник належним чином ознайомлені судом не були, внаслідок чого позбавлені можливості надати свої пояснення або заперечення.

Згідно з матеріалами у справі було проведено одне судове засідання - 30 квітня 2015 року, у якому судом першої інстанції було ухвалено заочне судове рішення. Відповідачі та їх представники належним чином не були повідомлені про проведення судового засідання, внаслідок чого вони були позбавлені можливості заявити про застосування судом позовної давності, висунути та обґрунтувати свої заперечення на предмет позову, заперечувати проти збільшення банком позовних вимог та реалізувати інші процесуальні права відповідача.

Крім того, судом першої інстанції порушено порядок заочного розгляду справи, оскільки на порушення ч. 1 ст. 225 ЦПУ України ухвала про заочний розгляд справи постановлена на була.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Нормою частини 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (ст. 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-246цс14та від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції з приводу можливості застосування строку позовної давності є обмеженими, а тому порушення норм цивільного процесуального права, допущені судом першої інстанції, унеможливлюють судам апеляційної та касаційної інстанцій вирішити питання про застосування позовної давності до вимог позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що на забезпечення виконання умов кредитного договору 22 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 укладений договір поруки, згідно з яким вона зобов'язалася перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_6 усіх його зобов'язань за кредитним договором до моменту повного припинення усіх зобов'язань боржника за основним договором (а. с. 45, 44).

Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

У справі, яка переглядається, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши 22 липня 2013 року вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання.

У разі, якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2056цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування, проте не врахована ні судом першої, ні апеляційної інстанцій.

Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням матеріального права та порушенням норм процесуального права, вони мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.І. Євтушенко
Судді: І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік
О.С. Ткачук