Справа № 450/2991/15 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/2578/16 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Мельничук О.Я.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та представника Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" Райхеля Р.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта", третьої особи ОСОБА_6 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку (далі УДППЗ) "Укрпошта", третьої особи ОСОБА_6, в якому просить: визнати незаконним і скасувати наказ Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 21.10.2015 року № 449/К «По особовому складу», яким ОСОБА_2 - начальника Центру поштового зв'язку № 2, було звільнено із займаної посади за п.4 ст.40 КЗпП України; поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника Центру Поштового зв'язку № 2 Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта»; стягнути з Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, в розмірі 20 000 грн..

Позов обґрунтовує тим, що з 01.11.2014 року по 12.06.2015 року він працював на посаді начальника Центру поштового зв'язку (ЦПЗ) №2 м.Самбір Львівської дирекції УДППЗ "Укрпошта". Наказом Львівської дирекції УДППЗ "Укрпошта" №145/К від 12.06.2015 року "По особовому складу", який був винесений на підставі наказу ЛД УДППЗ "Укрпошта" №136 від 12.06.2015 року "Про порушення в роботі ЦПЗ №2", його було звільнено з посади начальника ЦПЗ №2 за п.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Однак, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області 12.10.2015 року, ці накази визнано незаконними та скасовано з поновленням його на роботі в займаній посаді з 12.06.2015 року.

21.10.2015 року згідно наказу № 448/К «Про скасування наказу» його поновлено на посаді начальника Центру поштового зв'язку № 2 з 12.06.2015 року. Проте, при ознайомлені з даним наказом позивачу також було надано для ознайомлення наказ ЛД УД1ШЗ «Укрпошта» від 21.10.2015 року № 449/К «По особовому складу», відповідно до якого його знову звільнено з займаної посади з 12 червня 2015 року за прогул без поважних причин за п.4.ст.40 КЗпП України.

Підставою для такого звільнення ЛД УДППЗ «Укрпошта» зазначила те, що 12.06.2015р. в період з 9.00 до 10.15 год. та з 13.45 до 16.15 год. позивач був відсутній на робочому місці та у Львівську дирекцію УДППЗ «Укрпошта» для надання пояснень не прибув.

Позивач, заперечуючи правомірність такого звільнення, вказує на те, що 12.06.2015 року з 9.00 год. по 10.15 год. він був на зборах трудового колективу де обговорювалися питання, які безпосередньо стосуються діяльності очолюваного позивачем ЦПЗ № 2, зокрема можливу реорганізацію центру та її наслідки для ЦПЗ № 2, а також стан виплати заробітної плати, в тому числі індексації, працівникам ЦПЗ № 2. У зв'язку з цим вважає, що його відсутність «на робочому місці» в цей період не може вважатися прогулом без поважних причин, адже в цей час, як керівник ЦПЗ №2 він приймав участь в обговоренні виробничих питань діяльності центру.

Стосовно його відсутності з 13.45 год. до 16.15 год. 12.06.2015р. вказує на те, що в цей період позивач перебував у Самбірському МВ ГУ МВСУ у зв'язку із проведенням слідчих дій у кримінальному провадженні №0000466 від 05.05.2015 року, тобто з поважних причин.

Що стосується його неприбуття 12.06.2015 р. на 9.00 у Львівську дирекцію УДППЗ «Укрпошта» для надання пояснень, як це зазначено в наказі про звільнення, позивач вказує, що фізично не міг це зробити, оскільки, з листом позивач був ознайомлений 12.06.2015 року о 8 год. 30 хв., що унеможливлювало виконання розпорядження явки на 9.00 цього ж дня.

Поряд з цим, зазначає, що роботодавцю про факт його відсутності на роботі 12.06.2015р. стало відомо в той же день. Однак, він не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у визначені законом строки.

Враховуючи вище вказане, позивач вважаю своє звільнення незаконним, безпідставним та таким що вчинено із особистих мотивів, з повторним порушенням процедури звільнення, що завдало йому значних моральних страждань, призвело до втрати нормальних життєвих зав'язків, завдало великої шкоди діловій репутації, він незаконно був позбавлений стабільного заробітку для забезпечення сім'ї.

В ході розгляду даної справи в суді першої інстанції, наказомЛьвівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» №39/к від 20.01.2016 р. позивача ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника Центру поштового зв'язку № 2 з часу звільнення 12 червня 2015 року з виплатою коштів за період вимушеного прогулу.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2

Не погоджуючись з даним рішенням в цілому, ОСОБА_2 оскаржив таке в апеляційному порядку, посилається на незаконність і необґрунтованість рішення, ухвалення такого з порушенням норм матеріального і процесуального права, вказує на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що на час прийняття рішення, відповідачем не вчинено дій щодо реального його поновлення на роботі, не ознайомлено у встановлений законом спосіб з наказом про його поновлення на роботі, в добровільному порядку не здійснено виплати позивачу компенсації за час вимушеного прогулу, а тому висновки суду щодо відсутності порушення прав та інтересів позивача є хибними і не відповідають дійсності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.140-148).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3. на обґрунтування апеляційної скарги,заперечення на скаргу представника відповідача ОСОБА_5, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.06.2015 року позивача ОСОБА_2 - начальника Центру поштового зв'язку № 2 м.Самбір Львівської дирекції УДППЗ "Укрпошта", звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків за п.1 ст.41 КЗпП України на підставі наказу ЛД УДППЗ "Укрпошта" №136 від 12.06.2015 року "Про порушення в роботі ЦПЗ №2" та наказу Львівської дирекції УДППЗ "Укрпошта" №145/К від 12.06.2015 року "По особовому складу" (а.с.22,24).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.10.2015 року, яке набуло законної сили, вказані накази судом скасовано, як незаконні, а ОСОБА_2 поновлено на займаній посаді з часу звільнення 12.06.2015 року (а.с.13-20).

На виконання цього рішення суду наказом Львівської дирекції УДППЗ "Укрпошта" від 21.10.2015р. за №448/К ОСОБА_2 було поновлено на посаді начальника Центру поштового зв'язку № 2 м. Самбір Львівської дирекції УДППЗ "Укрпошта" з 12.06.2015 року. Однак, того ж дня, наказом Львівської дирекції УДППЗ "Укрпошта" за №449/К «По особовому складу», знову звільнено із займаної посади з 12 червня 2015 року на підставі п.4.ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин з посиланням на те, що ОСОБА_2 в період з 9.00 до 10.15 год. та з 13.45 до 16.15 був відсутній на робочому місці та не прибув для надання пояснень у Львівську дирекцію УДППЗ "Укрпошта" (а.с.21).

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У відповідності до роз'яснень п.24 Пленуму ВСУ України у постанові № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів", суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно вимог ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Таким чином, за дисциплінарний проступок, який, на думку Львівської дирекції УДППЗ "Укрпошта", було вчинено ОСОБА_2 12 червня 2015 року, про що роботодавцю було відомо в той же день, позивач не міг бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності пізніше, ніж 12 липня 2015 року, а от же, наказ Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 21.10.2015 року № 449/К «По особовому складу» є незаконним.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в процесі судового розгляду даної справи, відповідач Львівська дирекція УДППЗ «Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» самостійно винесла наказ №39/К від 20.01.2016 року «Про поновлення ОСОБА_2», згідно якого наказ Львівської дирекції від 21.10.2015 року № 449/К «По особовому складу» скасовано, а ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника Центру поштового зв'язку №2 з часу звільнення 12.06.2015 року та зобов'язано структурні підрозділи підприємства здійснити виплату ОСОБА_2 коштів за період вимушеного прогулу (а.с.79).

Згідно пояснень в суді апеляційної інстанції представника Львівська дирекція УДППЗ «Укрпошта», адміністрацією підприємства було усвідомлено неправомірність звільнення ОСОБА_2 з роботи за наказом № 449/К від 21.10.2015 року, а тому Львівською дирекцією було прийнято самостійне рішення про скасування цього наказу та поновлення ОСОБА_2 на посаді з виплатою йому грошової компенсації за період вимушеного прогулу.

Колегією суддів встановлено також, що у відповідності до наказу Львівська дирекція УДППЗ «Укрпошта» №214/к від 01.04.2016р. «По особовому складу», ОСОБА_2 звільнено із займаної посади начальника Центру поштового зв'язку №2 з 01 квітня 2016 року за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України та зазначено про проведення виплати останньому компенсації за 25 кал. днів відпустки та всіх належних сум при звільненні, що підтверджується копією вказаного наказу та заяви ОСОБА_2 від 01.04.2016р., які були надані колегії суддів його представником.

Згідно пояснень в суді апеляційної інстанції представників сторін, ОСОБА_2 нараховано за період вимушеного прогулу з червня 2015 року по квітень 2016 року суму середнього заробітку яка підлягає виплаті позивачу, з розміром нарахування якої останній погодився, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю ОСОБА_2 від 31.03.2016р., яку останній отримав 01.04.2016р..

У відповідності до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України, ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, відновлення порушеного трудового права та інтересу ОСОБА_2 внаслідок неправомірного його звільнення, здійснено самим роботодавцем шляхом скасування незаконного наказу №449/К «По особовому складу» від 21.10.2015 року, поновлення позивача на раніше займаній посаді начальника Центру поштового зв'язку № 2 з дати звільнення 12.06.2015 року, та прийняття рішення про виплату йому грошової компенсації за весь час вимушеного прогулу позивача, тобто, фактично в позасудовому порядку вирішено більшу частину вимог позивача, які були предметом його позову, і відновлення такого права є реальним, а тому необхідність у відновленні цього порушеного права в судовому порядку, у спосіб, зазначений в позовній заяві, фактично відпала.

З огляду на викладене, судова колегія не знаходить достатніх підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

В той же час, колегія суддів не знаходить обґрунтованою відмову суду у задоволенні позову ОСОБА_2 щодо відшкодування йому моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення.

Статтею 237-1 КЗпП встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При вирішенні даного питання суд першої інстанції не врахував цих вимог закону, а також того, що порушення трудових прав ОСОБА_2 носило тривалий характер, та у зв'язку з його незаконним звільненням призвело до зміни звиклого йому способу життя, потребувало від нього додаткових зусиль для відновлення цього порушеного права та для організації і нормалізації свого життя, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди.

А тому судова колегія вважає, що відновлення цього порушеного права вимагає грошової компенсації в межах середньомісячного доходу позивача на займаній посаді, яку судова колегія визначає в розмірі 4500 грн.

Такий розмір відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди, на думку колегії суддів, є необхідною і достатньою компенсацію для сатисфакції моральних страждань позивача внаслідок його незаконного звільнення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду в частині відмови ОСОБА_2 у стягненні з відповідача моральної шкоди і ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303,304, ст.307, п.3.ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314 ст.ст.316, 317, 319 ЦП України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2016 року в частині відмови ОСОБА_2 у стягненні з відповідача моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта"в користь ОСОБА_2 4500 (чотири тисячі п'ятсот) грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Мельничук О.Я.