АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника відповідача Сидоренко Д.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Державна служба України з питань праці про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом провизнання наказ ДП «Адміністрація морських портів України» від 06.05.2015 № 154-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» та від 14.09.2015 № 288-к 3-1 «Про припинення трудового договору»незаконними. Позивач просив поновити його на посаді заступника начальника відділу капітального будівництва та експлуатації енергетичного господарства та інженерних мереж інженерної служби державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді; визнати недійсним запис № 36 у трудовій книжці про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. ОСОБА_2 просив стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 150 000 грн. та покласти обов'язок на голову державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_3 відшкодувати державному підприємству шкоду, заподіяну оплатою вимушеного прогулу позивачу, у зв'язку з незаконним звільненням.

Справа № 61/28404/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4290/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.01.2016 у задоволенні вищевказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким визнати незаконним наказ державного підприємства «Адміністрація морських портів України» № 288-к 3-1 від 14.09.2015 «Про припинення трудового договору», поновити позивача на посаді заступника начальника відділу капітального будівництва та експлуатації енергетичного господарства та інженерних мереж інженерної служби державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді, визнати недійсним запис № 36 у трудовій книжці про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату та стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що не всі наявні підходящі за кваліфікацією вакансії позивачу були запропоновані відповідачем. Зазначив, що відповідачем не були надані докази, як підстави для внесення змін у штатний розпис. ОСОБА_2 вказав, що має переважне право на залишення на роботі та згода на звільнення останнього не надавалась профспілковим органом.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. На підставі викладеного та керуючись вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача порушені не були та відсутні підстави для визнання наказу про його звільнення незаконним, також відсутні підстави поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працював на посаді заступника начальника відділу капітального будівництва та експлуатації енергетичного господарства та інженерних мереж інженерної служби апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» (а. с. 25).14.09.2015 позивач був звільнений відповідачем із зазначеної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату відповідно до наказу № 288-к 3-1 (а. с. 15). В преамбулі даного наказу зазначено, що останній прийнято на виконання листа Міністерства інфраструктури України від 05.05.2015 р. № 11/542-15 з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та відповідно до Статуту державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 24.03.2014 № 149.

Підставами для звільнення зазначено:

- наказ ДП «Адміністрація морських портів України» № 145-к від 06.05.2015 відповідно до якого посаду, яку обіймав позивач, було виключено з штатного розпису апарату управління. 18.05.2015 ОСОБА_2 було ознайомлено з вищезазначеним наказом та попереджено про наступне звільнення (а. с. 13-14).

- Подання до Первинної профспілкової організації ДП «Адміністрація морських портів України» №02-03/361 від 27.07.2015 (а. с. 16).

- Лист № 26 від 04.08.2015 згідно якого профком прийняв рішення не надавати згоду на звільнення ОСОБА_2 (а. с. 21-24).

Дані обставини не заперечувались позивачемпри розгляді справи в суді першої інстанції. Позивач звертався до відповідача із заявою від 30.07.2015 щодо надання документів (інформації), які б підтверджували необхідність внесення змін до штатного розпису та виключення зі штатного розпису апарату управління посади заступника начальника відділу капітального будівництва та експлуатації енергетичного господарства та інженерних мереж інженерної служби, яку він займає, а також, поставив питання, чому у ДП «Адміністрація морських портів України» були прийняті працівники на посади, які ОСОБА_6 (приймаючи до уваги його освіту та досвід керівника) не пропонувались ні в якому, навіть в конкурсному форматі (а. с. 26-28). Голова ДП «АМПУ» листом № 4249 від 10.08.2015 надав відповідь на звернення (а. с. 29-31). Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки сам наказ про скорочення штату було прийнято в порушення вимог чинного законодавства, відповідачем не було дотримано положень ст. 49-2 КЗпП Українита звільнено ОСОБА_2 всупереч наявності відмови профспілкового органу на його звільнення. На підприємстві були вакантні посади, які не пропонувались позивачеві, хоча відповідали його кваліфікації та стажу роботи, такі дії відповідача спричинили моральну шкоду позивачу. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2звернувся з відповідним позовом до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Крім того, згідно з ч. 2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався звільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне звільнення.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що для того, щоб звільнити працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, роботодавець повинен вручити працівнику письмове повідомлення про скорочення та надати йому можливість переходу на інші посади. Відмова в переході на нову роботу або згода працівника має бути складена в письмовій формі. При скороченні персоналу роботодавець може пропонувати працівнику перехід на оплачувану нижче посаду, а вже працівник приймає рішення погодитися на неї чи ні. У разі порушення даних термінів, працівник має право подати до суду позов про незаконність проведення процедури.

Матеріали справи свідчать, що 06.05.2015 ДП «Адміністрація морських портів України» прийняла наказ № 145-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» відповідно до якого посаду, яку обіймав позивач, було виключено з штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ». 18.05.2015 ОСОБА_2 було ознайомлено з вищезазначеним наказом та попереджено про наступне звільнення (а. с. 13-14).

Як встановлено при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанцій, що відповідачем були запропоновані всі наявні вакантні посади на виконання положень ст. 49-2 КЗпП України станом на 12.05.2015, 03.08.2015, 10.08.2015, однак ОСОБА_2 від них відмовився, про що свідчить його підпис (а. с. 96-109).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що не були запропоновані вакантні посади начальника відділу флоту технічної служби та фахівця економічної та внутрішньої безпеки, першого заступника Голови ДП «АМПУ» (а. с. 58), яку за всіма необхідними критеріями міг обійняти позивач є необґрунтованими, оскільки матеріали свідчать про те, що ОСОБА_2 не має необхідного досвіду роботи та кваліфікація не відповідає вимогам зазначених посад (а. с. 110-114).

Також, на думку колегії суддів, необґрунтованим є посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував положення ст. 42 КЗпП України, відповідно до яких при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 КЗпП України перевага в залишенні на роботі надається категоріям працівників, визначених у пунктах 1-9 цієї статті, але за рівних умов продуктивності праці та кваліфікації.

Матеріали справи свідчать, що скорочена посада, яку займав позивач - заступника начальника відділу капітального будівництва та експлуатації енергетичного господарства та інженерних мереж інженерної служби апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» в штатному розписі апарату управління була одна, а тому вищевказана норма права не підлягає до застосування в даному випадку.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недостатньої обґрунтованості висновку профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, яка узгоджується з положеннями ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі, якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України).

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника. (Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015 у справі № 6-119цс15).

Матеріали справи свідчать, що відповідачем було направлено подання до Первинної профспілкової організації ДП «Адміністрація морських портів України» №02-03/361 від 27.07.2015 щодо надання згоди для звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП (а. с. 16). Листом № 26 від 04.08.2015 було повідомлено про те, що профком не надає згоду на звільнення ОСОБА_2, посилаючись на те, що: - відповідач повинен був підготувати техніко-економічне обґрунтування необхідності внесення змін до штатного розпису та погодити це питання з профспілковим комітетом ППО ДП «АМПУ»; -пропонувати всі наявні підходящі за кваліфікацією вакансії; - відповідно до ст. 42 КЗпП України Позивач має переважне право залишення на роботі (а. с. 21-24).

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що скорочення вказаної посади позивача входило в виключну компетенцію відповідача, колегія суддів висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованої відмови Первинній профспілковій організації ДП «Адміністрація морських портів України» у скороченні позивача вважає також правильним.

Інші доводи апеляційної скарги фактично повторюють позовні вимоги, по яким суд першої інстанції зробив висновки, з якими погоджується і колегія суддів.

Враховуючи вищевикладене, вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О.Прокопчук