АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 653/2304/13-ц Головуючий в І інстанції Берлімова Ю.Г.
Номер провадження 22-ц/791/1028/16 Доповідач: Прокопчук Л.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПрокопчук Л.П.,
суддів:Іванової І.П., Полікарпової О.М.,

секретарПрушинська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Новотроїцької селищної ради на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від «08» січня 2014 року у справі за позовом Новотроїцької селищної ради Херсонської області до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Новотроїцької районної державної адміністрації про виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

06 липня 2009 року Новотроїцька селищна рада звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади селища Новотроїцьке.

Рішенням виконкому селищної ради вказану квартиру закріплено як службову за прокуратурою Новотроїцького району Херсонської області.

Так як відповідач ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з прокуратурою Новотроїцького району, то на підставі листа прокурора від 09 жовтня 2006 року він був зареєстрований у спірній квартирі. З 21 грудня 2008 року ОСОБА_5 звільнено з органів прокуратури. Крім ОСОБА_5 в квартирі зареєстровані і проживають відповідачка ОСОБА_6 та їх неповнолітні діти.

Зважаючи на те, що відповідачі вселилися у спірну квартиру з порушенням норм чинного законодавства, а саме: без договору найму, без рішення виконкому селищної ради та без ордеру, то вони не набули у законний спосіб права користування квартирою, тому підлягають виселенню разом з неповнолітніми дітьми без надання іншого жилого приміщення.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 08 січня 2014 року позов Новотроїцької селищної ради Херсонської області до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Новотроїцької районної державної адміністрації про виселення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, Новотроїцька селищна рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила його скасувати і ухвалити нове, яким позов селищної ради задовольнити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник Новотроїцької селищної ради апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній.

Вважаючи рішення суду законним, ОСОБА_6 та їх представник, а також представник служби у справах дітей, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Новотроїцької селищної ради №165 від 16 листопада 2000 року квартира АДРЕСА_2 закріплено як службова за прокуратурою Новотроїцького району Херсонської області.

З 11 квітня 2005 року по 23 червня 2008 року ОСОБА_5 працював слідчим прокуратури Новотроїцького району Херсонської області.

На підставі листа прокурора Новотроїцького району в квартирі з 17 жовтня 2006 року зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а в період з 12 по 15 грудня 2011 року в цій квартирі також зареєстровані неповнолітні діти відповідачів - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Оскільки предметом спору є виселення відповідачів та їх дітей зі спірної квартири, то доказуванню підлягають обставини щодо додержання останніми вимог житлового законодавства щодо законності вселення їх у спірну квартиру.

Встановлено, що відповідачі вселилися в квартиру без рішення виконкому Новотроїцької селищної ради та ордеру.

Доводи відповідачів про те, що ордер був втрачений під час здійснення ними ремонту в квартирі нічим не підтверджено. Натомість позивач спростовує обставину щодо прийняття рішення та видачу відповідачу ОСОБА_5 ордера на вселення до спірної квартири. Крім того, і самі відповідачі у запереченнях на позов від 28.10.2009 року /а.с. 48-49, т.1/ та від 04.03.2010 року /а.с. 96, т.1/ підтверджували, що ордер на вселення не отримували.

Між тим, відповідно до приписів ч.1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане ним приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду, згідно з ч.2 ст. 61 ЖК УРСР, укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Договір піднайму жилого приміщення, укладений між прокуратурою Новотроїцького району та ОСОБА_5 08 грудня 2006 року, за яким прокуратура здає в найм ОСОБА_5 спірну квартиру на 49 років не є договором найму в розумінні ст.61 ЖК УРСР, т.я. прокуратура не є наймодавцем.

Оскільки ордер на вселення до квартири відповідачам не видавався, рішення про надання жилого приміщення не приймалося, договір найму жилого приміщення не укладався, то був порушений встановлений законом порядок вселення на спірну житлову площу, проте доказів того, що відповідачі самоправно вселилися у цю квартиру матеріали справи не містять.

Натомість підтверджено, що їх вселення відбулося на підставі листа прокуратури з відома позивача, бо відповідачі були зареєстровані в квартирі, також весь час вони сплачували комунальні послуги, здійснили ремонт квартири. Єдиною підставою для виселення, на думку колегії, було звільнення відповідача з органів прокуратури.

Між тим матеріалами справи не підтверджено, що спірна квартира є службовим приміщенням, позивачем також не підтверджено, що вона передана прокуратурі в користування у якийсь інший законний спосіб.

Твердження представника селищної ради в судовому засіданні апеляційної інстанції про те, що спірна квартира необхідна для надання іншим особам, які обліковуються у селищній раді як особи, що потребують поліпшення житлових умов, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, бо встановлено, що після звернення позивача до суду з позовом про виселення, ОСОБА_6 також обліковується як особа, що потребує поліпшення житлових умов.

На думку колегії мета позову селищної ради позбавлена будь-якого сенсу, оскільки виселивши сім'ю ОСОБА_6, будуть погіршені їх житлові умови і сім'я знову ж селищною радою має бути визнана такою, що потребує поліпшення житлових умов.

Отже на думку колегії позивачем не доведено, які нагальні інтереси вказаним позовом ним переслідуються і, які його права будуть порушені, якщо у вказаній квартирі будуть продовжувати проживати відповідачі та їх неповнолітні діти, які як підтверджено матеріалами справи довгий час, а саме з 2005 року проживають у квартирі, всі прописані в ній, сплачують за неї комунальні послуги та здійснили ремонт, вклавши значні грошові кошти.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У пункті 42 Рішення Європейського Суду з прав людини від 02.03.2011 року (справа Кривіцька та Кривіцький проти України) зазначено, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатися як «необхідне у демократичному суспільстві».

Крім того, у пункті 44 цього Рішення наголошується, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення.

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Крім того, у пункті 50 цього ж Рішення Європейський Суд визнав неправильним, коли суди обмежилися лише вирішенням питання, чи було проживання заявників у квартирі сумісним із положенням законодавства, не врахувавши інших обставин у справі, а саме: довгий час проживання заявників в квартирі, здійснення ними витрат на її утримання, проведений ремонт, а також те, що внаслідок виселення заявники та їх неповнолітні діти залишаються безпритульними.

В Україні, як демократичній державі, діє Закон України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей», в якому зазначено, що під час вирішення питань щодо соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей застосовуються норми міжнародного права та правила, встановлені міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У ст.3 цього Закону визначено, що соціальний захист бездомних і безпритульних дітей ґрунтується на принципах: законності; демократизму; рівності; поваги до особистості; визнання честі та гідності; основних прав і свобод людини.

Виходячи із цих вимог національного законодавства колегія суддів вважає, що за обставинами розглядуваної справи, виселення відповідачів, повнолітньої та неповнолітньої доньок призведе до порушення їх основних прав і свобод, серед яких одним із головних є право на житло, яке гарантоване ст. 47 Конституції України.

Крім того, виходячи із принципу диспозитивності та враховуючи, що позов не заявлено до інших двох неповнолітніх дітей, останні таким чином можуть бути розлучені за рішенням суду зі своїми батьками.

Те, що позивач не має «нагальної суспільної необхідності» у виселенні відповідачів свідчить і позиція представника служби у справах дітей Новотроїцької районної державної адміністрації Херсонської області (орган державної влади), яка вважає неприпустимим таке виселення з огляду на те, що сім'я є багатодітною та має трьох неповнолітніх дітей, які у разі виселення будуть потенційними бездомними та безпритульними через відсутність у них іншого житла.

З огляду на вищезазначене та виходячи із загальних засад цивільного законодавства і, в тому числі, справедливості, добросовісності та розумності (ст.3 ЦК України), колегія суддів вважає, що відмовляючи позивачу у виселенні відповідачів, суд першої інстанції постановив законне і обґрунтоване рішення, яке не підлягає скасуванню.

Апеляційну скаргу як таку, що висновків суду не спростовує, слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Новотроїцької селищної ради відхилити.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 08 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Л.П.Прокопчук

Судді: (підпис) І.П.Іванова

(підпис) О.М.Полікарпова

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.П.Прокопчук