АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження 22ц/774/82/К/16 суддя Водоп'янов С.М.
Категорія - 54 (ІV) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.

секретар: Маслова К.В.

за участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Цереус» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Цереус» (надалі - ОСББ «Цереус») про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01.03.2008 року вона була прийнята на посаду бухгалтера ОСББ «Цереус», а 14.07.2014 року її звільнено із займаної посади, у зв'язку із скороченням штатної одиниці бухгалтера, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що відповідач порушив порядок вивільнення працівника на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме: не попередив її про скорочення штату працівників за два місяці, не повідомив державну службу зайнятості про наступне вивільнення працівника та не взяв до уваги, що позивач є одинокою матір'ю, яка виховує дитину-інваліда, а тому має переважне право на залишення на роботі та взагалі не може бути звільнена.

За таких обставин, ОСОБА_2 просила суд визнати причини пропуску строку для звернення до суд за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк; поновити її на посаді бухгалтера ОСББ «Цереус»; стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.07.2014 року по 08.12.2014 року у розмірі 6310,72 грн. та 50000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОССБ «Цереус» судові витрати понесені відповідача за надання правової допомоги у сумі 3200 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішенням, яким поновити ОСОБА_2 на займаній посаді та стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.07.2014 року по 24.12.2015 року у розмірі 21966,16 грн. та 50000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення ухвалено без повного дослідження доказів по справі, є поверхневим та фактично дублює заперечення відповідача, що ставить під сумнів його об'єктивність та неупередженість.

На думку апелянтів, судом не було враховано, що протокол засідання членів правління ОСББ «Цереус» від 13.05.2014 року не може бути підставою для її звільнення, оскільки Статутом ОСББ «Цереус» не встановлено повноважень членів правління на прийняття рішення щодо скорочення конкретної особи із займаної посади, а згідно п. 1.2. посадової інструкції бухгалтера ОСББ «Цереус» рішення про звільнення бухгалтера приймає голова ОСББ «Цереус».

Також позивач та її представник вважають, що наказ про скорочення штату ОСББ «Цереус», у встановленому законом порядку, фактично не видавався, а тому звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним.

Крім того, судом не було враховано, що ОСОБА_2 є одинокою матір'ю, яка виховує дитину-інваліда, а тому на підставі ст. 42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, а згідно ст. 184 КЗпП України її звільнення взагалі не допускається.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСББ «Цереус» зазначає, що рішення суду, на його думку, є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 01 березня 2008 року позивач ОСОБА_2 прийнята на посаду бухгалтера ОСББ «Цереус» по сумісництву на неповний робочий день, на підставі наказу №2 від 01.03.2008 року. (том 1, а.с.36,41, том 2, а.с.232).

З рішення від 13 травня 2014 року вбачається, що членами Правління ОСББ «Цереус» вирішено у зв'язку з спрощенням ведення бухгалтерського обліку, скоротити штатну одиницю бухгалтера та покласти на Голову ОСББ «Цереус» ОСОБА_7 обов'язки по нарахуванню платежів мешканцям будинку по утриманню будинку та прибудинкової території, складанню звітів у відповідні інстанції, призначити та провести по цьому питанню 16 травня 2014 року збори членів ОСББ «Цереус». При цьому, уповноважено Голову ОСББ «Цереус» ОСОБА_7 підготувати наказ про скорочення даної штатної одиниці та ознайомити з ним бухгалтера ОСОБА_2, повідомивши про скорочення штатної одиниці міський центр зайнятості. (том 1, а.с.61-62)

13 травня 2014 року Головою ОСББ «Цереус» було видано наказ № 36 «Про скорочення посади бухгалтера ОСББ «Цереус», відповідно до якого, у зв'язку зі спрощенням ведення бухгалтерського обліку та нерентабельністю утримання посади бухгалтера на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, скорочено посаду бухгалтера ОСББ «Цереус» із 14 липня 2014 року (том 1, а.с.64).

Рішенням зборів членів ОСББ «Цереус» від 16 травня 2014 року, підтримано рішення правління ОСББ «Цереус» від 13.05.2014 року та у зв'язку з спрощенням ведення бухгалтерського обліку, вирішено скоротити штатну одиницю бухгалтера та покласти на Голову ОСББ «Цереус» ОСОБА_7 обов'язки по нарахуванню платежів мешканцям будинку по утриманню будинку та прибудинкової території, складанню звітів у відповідні інстанції. Повідомити в міський центр зайнятості про скорочення штатної одиниці (том 1, а.с.65-67).

Наказ №36 «Про скорочення посади бухгалтера ОСББ «Цереус» від 13 травня 2014 року вручено ОСОБА_2 на зборах членів ОСББ «Цереус» 16 травня 2014 року (а.с.64,67-зворот).

Наказом Голови Правління ОСББ «Цереус» ОСОБА_8 №36 від 13 травня 2014 року «Про скорочення посади бухгалтера ОСББ» у зв'язку із скороченням штатної одиниці бухгалтера ОСББ звільнено ОСОБА_2 з 14 липня 2014 року за п. 1 ст. 40 ЗКпП України (том 1, а.с.44).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що при звільненні відповідач не попередив її про скорочення штату працівників за два місяці, не повідомив державну службу зайнятості про наступне вивільнення працівника та не взяв до уваги, що позивач є одинокою матір'ю, яка виховує дитину-інваліда, у зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний поновити позивача на посаді бухгалтера ОСББ «Цереус», сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов висновку про їх недоведеність та необґрунтованість.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на ї підтвердження; 3) які правовідносин сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», об'єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСББ «Цереус» створено співвласниками квартир та приміщень багатоквартирного будинку №15 на вулиці Коротченка в місті Кривому Розі відповідно до Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» та діє на підставі Статуту, затвердженого Установчими зборами Об'єднання від 22.01.2007 року (том 1, а.с.21-35).

Відповідно до п. 4.2. Статуту ОСББ «Цереус» вищим органом управління об'єднання є загальні збори.

Згідно з п. 4.5. вказаного Статуту до виключної компетенції загальних зборів членів об'єднання належить обрання членів правління об'єднання.

При цьому, правління об'єднання зі свого складу обирає голову правління і його заступника. Голова правління забезпечує виконання рішень загальних зборів членів об'єднання та рішень правління, діє без доручення від імені об'єднання (п. 4.7. Статуту).

Відповідно до п. 4.2. контракту з Головою правління від 01 січня 2014 року, Голова правління укладає та розриває трудові договори зі всіма робітниками ОСББ «Цереус» (том 1, а.с.68-69).

Положеннями п. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Разом з тим, згідно із ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває в зареєстрованому шлюбі, але з якою вона веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, права на одержання допомоги, встановленої на дітей одиноким матерям, не має. При реєстрації цією жінкою шлюбу з особою, від якої вона має дітей, допомога на дітей, народжених від цієї особи, не призначається ( ч. 4 ст. 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що одинокою матір'ю є жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 є матір'ю ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, а батьком дитини записаний ОСОБА_11. (том 1, а.с.16)

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Виконкому Тернівської районної у місті ради від 05 липня 2007 року, у Книзі реєстрації актів про народження Тернівського відділу ЗАГСУ 21 лютого 2005 року зроблено запис №85 про народження ОСОБА_10, відомості про батька записані за вказівкою матері. (том 1, а.с.18)

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Виконкому Тернівської районної у місті ради на ім'я позивача ОСОБА_2, вона отримує державну соціальну допомогу призначену для дитини-інваліда віком до 18 років ОСОБА_10. (том 1, а.с.15)

Відхиляючи доводи ОСОБА_2 про те, що її було звільнено з порушенням ст. 184 КЗпП України, суд першої інстанції не дав належну оцінку поясненням позивача і наданим нею доказам та, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку про їх безпідставність. Крім того, представники відповідача ОСББ «Цереус» твердження позивача про те, що вона є одинокою матір'ю дитини-інваліда не заперечували та належними і допустимими доказами не спростували.

Також колегією суддів враховується, що положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України щодо неможливості звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу одиноких матерів, що виховують дитину-інваліда, поширюється на усі види роботи, в тому числі на роботу за сумісництвом.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано, що ОСОБА_2 є одинокою матір'ю, яка виховує дитину-інваліда, а тому згідно ст. 184 КЗпП України її звільнення взагалі не допускається, знаходять своє підтвердження та заслуговують на увагу.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

З матеріалів справи вбачається, що наказ №36 «Про скорочення посади бухгалтера ОСББ «Цереус», яким прийнято рішення про скорочення посади на якій працювала позивач, ОСОБА_2 отримала 16 травня 2014 року (том 1, а.с.67-зворот), однак звільнена вона була на підставі п.1 ст.40 КЗпП України - 14 липня 2014 року. Таким чином, на думку колегії суддів, під час звільнення позивача відповідачем не було дотримано вимог ст.49-2 КЗпП України щодо повідомлення працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, тому доводи апеляційної скарги позивача та її представника про неналежне повідомлення ОСОБА_2 про наступне вивільнення також заслуговують на увагу.

Згідно ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідачем ОСББ «Цереус» пропонувалось ОСОБА_2 переведення на іншу роботу та вона від нього відмовилась або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно зі ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі, ОСОБА_2 просила суд визнати причини пропуску нею строку для звернення до суду за захистом своїх прав поважними та поновити цей строк.

Відповідно до листків непрацездатності ОСОБА_2 від 26.07.2014 року серії АГН №777951, від 28.07.2014 року серії АГН №706369, від 07.08.2014 року серії АГІ №260171, від 08.08.2014 року серії АГН №706498 (том 1, а.с.145, 146, 148, 149) позивач ОСОБА_2 у період з 17 липня 2014 року по 22 серпня 2014 року перебувала на стаціонарному лікуванні у КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №2 ДОР» з діагнозами: перелом лівого плеча, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій м'який тканин голови.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що причини пропуску позивачем строку для звернення до суду за захистом порушеного права є поважними, тому ОСОБА_2 слід поновити строк для звернення до суду з позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, наказ №36 від 13.05.2014 року про звільнення позивача з посади бухгалтера ОСББ «Цереус» за п.1 ст.40 КЗпП України з 14.07.2014 року є незаконним та наявні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині та вважає необхідним поновити ОСОБА_2 на посаді бухгалтера ОСББ «Цереус» з 14 липня 2014 року.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 8 Постанови КМУ № 100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року (зі змінами та доповненнями) передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки відповідачем ОСББ «Цереус» ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не було надано правил внутрішнього трудового розпорядку, табелю обліку робочого часу ОСОБА_2, і відповідно до пояснень наданих в судовому засіданні представником позивача про те, що відповідачем табель робочого часу не вівся, колегія суддів приходить до висновку про те, що при розрахунку середнього заробітку за час затримки виплат потрібного виходити з виробничого календаря норм тривалості робочого часу при п'ятиденному робочому тижні з двома вихідними днями у суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день упродовж робочого тижня та відповідним зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів на 2014 рік, відповідно до додатків до листів Міністерства соціальної політики України № 9884/0/14-13/13 від 04.09.2013 року.

Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 за травень, червень 2014 року, згідно з пунктами 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, складає 56,65 грн., виходячи з наступного розрахунку: 2153 грн. - середньомісячний заробіток позивача за травень, червень 2014 року (том 2, а.с.37,38) : 38 робочі дні за зазначений період = 56,65 грн.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 25095,95 грн., виходячи з наступного розрахунку: 56,65 грн. - середньоденна заробітна плата х 443 дні вимушеного прогулу за період з 14.07.2014 року по 13.04.2016 року = 25095,95 грн.

У зв'язку з вищенаведеним, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСББ «Цереус» на користь позивача ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.07.2014 року по 13.04.2016 року у сумі 25095,95 грн. без врахування податків та обов'язкових платежів.

При цьому, після звільнення з ОСББ «Цереус», позивач не працевлаштовувалась на нову роботу та не ставала на облік до центру зайнятості, що підтверджується оглянутою в судовому засіданні колегією суддів трудовою книжкою ОСОБА_2, тому відсутні підстави для зменшення розміру стягнутого з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з відповідними змінами, роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року(справа №6-23цс12) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, неправомірними діями відповідача ОСББ «Цереус», які виразилися у її незаконному звільненні, позивачу спричинена моральна шкода, оскільки внаслідок незаконного звільнення позивач переживала моральні страждання, була позбавлена одного з джерел заробітку, що призвело до порушення звичайного ритму її життя та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Беручи до уваги положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами, відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, колегія суддів, враховуючи характер і тривалість страждань позивача, яка у зв'язку з незаконним звільненням з роботи була позбавлена коштів для існування, та ступінь вини відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди, прикладення позивачем додаткових зусиль для поновлення звичного ритму життя, вважає за необхідне стягнути з ОСББ «Цереус» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 100 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Таким чином, з відповідача ОСББ «Цереус» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій в розмірі 730,80 грн. (том 1, а.с.1,190)

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню на підставі п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України в зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. п. 3,4 ч. 1 ст. 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2015 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Цереус» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати причини пропуску ОСОБА_2 строку для звернення до суду за захистом порушеного права поважними.

Поновити ОСОБА_2 строк для звернення до суду за захистом порушеного права.

Поновити ОСОБА_2 на посаді бухгалтера Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Цереус» з 14 липня 2014 року.

Стягнути з Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Цереус» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 липня 2014 року по 13 квітня 2016 року у розмірі 25095,95 грн. без врахування податків та обов'язкових платежів та 100 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Цереус» на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 730,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є.Ляховська

Л.В. Михайлів