УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

МазурЛ.М., Коротуна В.М., ПисаноїТ.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_4 на дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Данилюк Ольги Борисівни, відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, зацікавлена особа - ОСОБА_6,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду зі скаргою, у якій просила визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу державного виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві) ДанилюкО.Б. від 21 листопада 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у виконавчому провадженні № 4556617.

Заявник зазначала, що на виконанні у ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист № 2-1754/13, виданий 26 грудня 2013 року Солом'янським районним судом міста Києва, про стягнення з неї на користь ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 1 032 929 грн 05 коп., та 21 листопада 2014 року головним державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві ДанилюкО.Б. було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

Вважаючи, що дії державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ м. Києві є неправомірними, а постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження винесена в порушення вимог Законів України«Про іпотеку» та «Про виконавче провадження», просила задовольнити скаргу.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року в задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії головного державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Данилюк О.Б. відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року залишено без змін.

Не погоджуючись із вказаними ухвалами, ОСОБА_4 звернулась до суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу на дії державного виконавця.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. ст. 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

Водночас, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» на майно, яке перебуває в іпотеці, та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього закону) допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Стаття 44 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії головного державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Данилюк О.Б., на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), врахували правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України № 6-238цс14 від 04 лютого 2015 року, та дослідивши матеріали виконавчого провадження, дійшли обґрунтованого висновку про те, що права ОСОБА_4, як іпотекодавця, спірною постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження не порушено.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних ухвал та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

Т.О.Писана