01 квітня 2016 року м.Добропілля
Добропільського міськрайонного суду Донецької області в складі:
головуючого судді Здоровиця О.В.,
при секретарі Сисенко Ю.В.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника третьої особи ОСОБА_3
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1»ї Анатоліївни до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення, третя особа Головне управління Державної міграційної служби в Донецькій області,
07 грудня 2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила виселити відповідача ОСОБА_4 з житлового приміщення за адресою м.Білозерське, вул.Будівельна 31/33 без надання іншого житла та стягнути з останнього понесені нею судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказала, що на договору купівлі- продажу від 19.06.2008 року їй на праві власності належить вищевказана квартира. 20.09.2008 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем і з 2009 року вона з останнім стали мешкати у вказаній квартирі, в якій останнього як члена сім»ї було зареєстровано. Від шлюбу мають дитину доньку ОСОБА_5. Шлюбні відносини між ними не склалися, у зв»язку з систематичним вживанням відповідачем спиртних напоїв, не приймання участі у вихованні дитини і 10.06.2015 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у вказаній квартирі, але його проживання роблять неможливим їх сумісне проживання, так як останній продовжує зловживати спиртними напоями, приходячи у нетверезому стані влаштовує сварки, допускає фізичне насильство відносно позивачки, лається нецензурними словами. Все це відбувається в присутності малолітньої дитини. На зауваження припинити протиправну поведінку відповідач не реагує. З приводу неодноразової протиправної поведінки відносно неї, позивачка зверталась до міліції, прокуратури, але все це не дало позитивних результатів. Оскільки відповідач систематично і постійно порушує правила їх спільного проживання, чим робить не можливим її проживання та проживання їх малолітньої дитини, в одній квартирі з відповідачем, який порушує право користування житлом, позивачка, на підставі ст.ст.157, 116 ЖК України, просить виселити відповідача з вказаної квартири без надання останньому іншого житлового приміщення.
В судовому засіданні позивачка суду пояснила, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який на даний час є розірваним. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку. До одруження з відповідачем нею була придбана квартира 19.06.2008 року за адресою м.Білозерське, вул.Будівельна 31/33. Вказана квартира є її приватною власністю. Після одруження вона вселила у вказану квартиру, як члена сім»ї, відповідача. Але, у зв»язку з розірванням шлюбу сумісне проживання на одній житловій площі на даний час не є можливим, так як відповідач порушує умови спільного проживання, правила співжиття, що виражається у вчиненні ним насильства відносно неї, непристойних образах, що негативно впливає на психологічне здоров»я їх неповнолітньої дитини і на фізичне та психологічне її здоровя. Зазначила, що відповідач приходить до квартири коли йому заманеться, завжди чіпляється до неї без будь-яких приводів. Дуже часто приходить у стані алкогольного сп»яніння, влаштовує сварки, в ході яких застосовує до неї фізичне насильство, чіпляється до дитини з нав»язливими бесідами, лається у присутності доньки. Вона просила останнього змінити свою поведінку і добровільно виселитися з квартири, у зв»язку з припиненням сімейних відносин, але відповідач ніяким чином не реагує і продовжує свою протиправну поведінку. З цього приводу вона неодноразово зверталася до органів міліції, але будь-яких дієвих дій до відповідача прийнято не було, бо останній є колишнім працівником міліції. Також вона, з приводу вказаний дій відповідача, зверталась до його безпосереднього керівника Білозерської міліції - ОСОБА_6 з приводу прийняття заходів до ОСОБА_4. Але бесіди ОСОБА_6 з відповідачем не дали позитивного результату. Крім цього зазначила, що відповідач будучи прописаним у вказаній квартирі не несе обов»язків по сплаті комунальних послуг. Враховуючи те, що між нею, дитиною з одного боку та відповідачем з другого боку склалися вкрай неприязні стосунки, те що відповідач постійно порушує правила співжиття у вказаній квартирі, що робить неможливим подальше їх спільне проживання у квартирі, а заходи запобігання виявились безрезультатним, просила задовольнити її позов в повному обсязі і виселити відповідача з квартири без надання іншого жилого приміщення. Також зазначила, що у відповідача є власне житло за адресою м.Білозерське вул..Будівельна 31/32.
Відповідач в судові засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи належним чином був повідомлений.
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У звязку з викладеним, враховуючи думку позивача, представника позивача, які не заперечували проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважав можливим розглянути справу у відсутність відповідача по матеріалам, які є в наявності в справі і постановити заочне рішення, направивши за місцем мешкання відповідача копію рішення суду для відома.
Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що позивачка є її рідною донькою. Їй відомо, що між її донькою і колишнім зятем, яким є ОСОБА_4, склалися неприязні відносини, у зв»язку з тим, що останній допускав подружню невірність, застосовував фізичне насильство до позивачки. З цих причин ОСОБА_1 розірвала шлюб з останнім, але після розлучення вони залишилися проживати спільно у квартирі, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1, за адресою м.Білозерське вул..Будівельна 31/32, де проживає її донька і онука. Але, спільне проживання в одній квартирі не можливо, так як відповідач постійно порушує правила спільного проживання чим робить неможливим спільне з ним проживання її доньки та онуки. Зазначила, що відповідач з»являється за місцем свого мешкання в стані алкогольного сп»яніння, влаштовує сварки, онука боїться таких ситуацій. В таких ситуаціях вона не одноразово забирала онуку до себе і була особисто присутня при вчиненні з боку відповідача неправомірних дій щодо ОСОБА_1. Про ці випадки їй відомо як зі слід доньки, так і особисто, бо вони мешкають в одному домі та в одному під»їзді, але на різних поверхах. Їх сусідам також відомо про вказані випадки, бо це відбувається часто і самі сусіди приходять до неї і просять піти до ОСОБА_1 у квартиру, бо чують, що відбувається сварка, лайку та кричить дитина. Вказані випадки відбуваюється часто. ОСОБА_1 неодноразово зверталась з цього приводу до міліції, особисто ходила до керівника Білозерської міліції з метою, щоб той прийняв заходи до свого підлеглого ОСОБА_4, але ці заходи не вплинули на відповідача і він своєї поведінки не змінив.
Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є сусідкою по дому позивача та відповідача. Зазначила, що в червні 2015 року, вночі, вона була свідком сварки між сторонами у справі, яка відбувалась в квартирі сторін. На сходовій площадці вона побачила ОСОБА_1 та ОСОБА_4. Останній був п»яний і кидався дратися на ОСОБА_1. Щоб їх дитина не бачила цих сварок, вона забрала її до себе додому і покликала ОСОБА_7.
Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є знайомою позивачки. Відповідач є колишнім чоловіком ОСОБА_1. 22.07.2015 року вона разом зі своєю знайомою ОСОБА_9 сиділа на дитячому майданчику біля будинку № 33 по вул..Будівельна м.Білозерська. Згодом вони, з під»їзду де проживає ОСОБА_1, почули крики. Зайшовши до під»їзду вони зрозуміли, що крики лунають з квартири ОСОБА_1. Вони стали стукати у квартиру. Ім відкрив двері відповідач і сказав, що це не їх справа. Вони стояли на порозі квартири і вона бачила, як ОСОБА_4 вдарив ОСОБА_1. ОСОБА_9 стала його відтягувати від ОСОБА_1. Потім вони забрали ОСОБА_1, її дитину і пішли з квартири та стали викликати міліцію, але працівники міліції на виклик не приїхали. Зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що сварки з ОСОБА_4 відбуваються постійно.
Свідок ОСОБА_6 пояснив, що сторін у справі знає, так як ОСОБА_4 є його колишнім підлеглим, який працював в Білозерському міському відділі міліції. Зазначив, що ОСОБА_1 до нього неодноразово зверталась з приводу сімейних проблем, а саме скаржилася на ОСОБА_4, який за її словами приходить до дому п»яний, влаштовує сварки і допускає щодо неї фізичне насильство. З приводу звернень ОСОБА_1 він проводив бесіди з ОСОБА_4, який усе заперечував і казав, що все відбувається не так як каже ОСОБА_1. Зі звернень ОСОБА_1 він зрозумів, що її єдиною метою є виселити ОСОБА_4 з квартири, але останньому ніде йти. Також йому відомо, що всі сварки, які відбувалися між сторонами відбуваються на грунті ревнощів.
Суд заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступне.
Між сторонами склалися правовідносини, які регулюються нормами ЖК України.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1(дівоче прізвище ОСОБА_7) та відповідач ОСОБА_4 з 20 вересня 2008 року по 23.06.2015 року перебували у шлюбних відносинах, що підтверджується рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10.06.2015 року(а.с.14).
Сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).
З договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом по Добропільському міському нотаріальному округу Донецької області ОСОБА_11 (а.с.8), витягом з державного реєстру право чинів від 19.08.2008 року (а.с.9), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.07.2008 року (а.с.10) підтверджується факт належності на праві власності ОСОБА_1(ОСОБА_7) квартири за адресою м.Білозерське, вул.Будівельна 31/33.
Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
З пояснень позивачки в судовому засіданні встановлено, що після одруження з відповідачем, вона прописала останнього в квартирі за адресою м.Білозерське, вул.Будівельна 31/33 як члена своєї сім»ї. Вказані пояснення позивача підтверджуються копією домової книги для прописки громадян, які проживють в квартирі за адресою м.Білозерське вул.Будівельна 31/33.
Тобто, судом встановлено, що відповідач набув право користування вказаною квартирою як член сім»ї ОСОБА_1.
Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 має у приватній власності квартиру за адресою м.Білозерське вул.Будівельна 31/32, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 05.04.2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_12.
З пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що після розлучення з відповідачем їх спільне проживання в одній квартирі за адресою м.Білозерське вул.Будівельна 31/33 є неможливим, так як відповідач систематично порушує умови спільного проживання, правила співжиття, що виражається у вчиненні ним насильства відносно неї, непристойних образах, що негативно впливає на психологічне здоров»я їх неповнолітньої дитини і на фізичне та психологічне її здоровя. Позивач зазначала, що відповідач приходить до квартири коли йому заманеться, завжди чіпляється до неї без будь-яких приводів. Дуже часто приходить у стані алкогольного сп»яніння, влаштовує сварки, в ході яких застосовує до неї фізичне насильство, чіпляється до дитини з нав»язливими бесідами, лається у присутності доньки. З цього приводу вона не одноразово зверталась до міліції, але позитивного реагування не отримала.
З матеріалів Добропільського МВ ГУ МВС України за заявою ОСОБА_1 від 03.07.2015 року (висновок № 1297) вбачається, що остання зверталась до органів міліції 02.07.2015 року і просила прийняти міри до колишнього чоловіка, який заважає її спокійному мешканню. Згідно висновку, який прийнятий за заявою ОСОБА_1 від 06.07.2015 року останній рекомендовано звернутися з вказаним питанням до суду.
З матеріалів Добропільського МВ ГУ МВС України за заявою ОСОБА_1 від 18.12.2015 року (висновок № 33-466) вбачається, що остання зверталась до органів міліції 18.12.2015 року і просила прийняти міри до колишнього чоловіка, який 18.12.2015 року в 01.30 годин прийшов додому в стані алкогольного сп»яніння та влаштував сварку, в ході якої ображав і штовхав її. Згідно висновку від 18.12.2015 року, який прийнятий за заявою ОСОБА_1 від 18.12.2015 року сбір матеріалів по даному провадженню був припинений у зв»язку з тим, що ОСОБА_4 не опитати не вдалося можливим.
Щодо вказаного матеріалу суд вважає, що заява ОСОБА_1 від 18.12.2015 року з приводу прийняття заходів до ОСОБА_4 фактично розглянута не була, так як на думку суду, мотиви припинення збору матеріалів, які викладені у висновку не є переконливими.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та рішення суду.
За нормами ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, статтями 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.
Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР - якщо громадяни не звільняють жиле приміщення добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім'ї наймача, відповідно до ст.64 ЖК України, належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.
Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.
Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Слід зазначити, що слова «порушенням правил соціалістичного співжиття», які використовуються в процитованій статті 116, є дещо застарілими. Тому на думку суду, слова «порушення правил соціалістичного співжиття» слід розуміти просто як «порушення правил співжиття». Під порушенням правил співжиття слід розуміти систематичні побої й образи як члена сімї власника / квартиронаймача, так й іншого співмешканця. Бо систематичне ображання і побиття фактично порушують правила співжиття.
Відповідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Дослідивши надані позивачем докази, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні позивачем доведено, що відповідач систематично порушує правила співжиття та створює позивачу неможливі умови для проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, що знайшло своє підтвердження в свідченнях свідків ОСОБА_13, ОСОБА_5, які підтвердили факти застосування з боку ОСОБА_4 до ОСОБА_1 фізичного насильства за місцем спільного проживання останніх за адресою м.Білозерське вул.Будівельна 31/33. Також доводи ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження в свідченнях ОСОБА_6, який підтвердив, що до нього як до керівника його підлеглого ОСОБА_4 в 2015 році, неодноразово, зверталась ОСОБА_1, яка просила прийняти міри до підлеглого, який застосовує до неї фізичне насильство і він неодноразово проводив бесіду з ОСОБА_4 з цих приводів. Крім цього доводи ОСОБА_1 підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами перевірки Добропільського МВ за заявами ОСОБА_1 з приводу поведінки ОСОБА_4 відносно неї та постановою слідчого прокуратури Донецької області про закриття кримінального провадження від 30.09.2015 року.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову як такого, що ґрунтується на чинному законодавстві.
Керуючись ст..88 ЦПК України, та враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесений судовий збір в розмірі 487,20 грн., сплата якого підтверджується доданим до матеріалів справи платіжним дорученням.
Керуючись ст..ст. 109,156,157, 116 ЖК України, ст.47 Конституції України, ст..ст. .ст. 212-215, ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1»ї Анатоліївни до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення, третя особа Головне управління Державної міграційної служби в Донецькій області задовольнити.
Виселити ОСОБА_4 з житлового приміщення, яке розташовано за адресою м.Білозерське, вул.Будівельна 31/33, без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1»ї Анатоліївни, ІНФОРМАЦІЯ_4, понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп).
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Копію заочного рішення, не пізніше трьох днів з дня його проголошення, направити відповідачу рекомендованим листом із повідомленням для відома.
Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 01 квітня 2016 року. З повним текстом рішення сторони можуть бути ознайомлені 08 квітня 2016 року.
Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.
Суддя О.В. Здоровиця