Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді Музичук Н.Ю.

при секретарі Довбенко Г.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання Додаткової угоди №1 від 24 липня 2012 року до кредитного договору та Кредитного договору № ROHPGA20410236 від 19 липня 2007 року недійсним,

ВСТАНОВИВ:

30 Липня 2014 року позивач ОСОБА_4 звернулась до Рівненського міського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк та просила ухвалити рішення, яким визнати порушеним право ОСОБА_4 споживача фінансових послуг банку, визнати Додаткову угоду №1 від 24 лютого 2012 року до кредитного договору № ROHPGA20410236 від 19 липня 2007 року та Кредитний договір № ROHPGA20410236 від 19 липня 2007 року недійсними.

Свої вимоги мотивувала тим, що 19 липня 2007 року між нею та ЗАТ КБ Приватбанк було укладено кредитний договір № ROHPGA20410236, відповідно до умов п. 7.1., відповідач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобовязання надати позичальнику кредитні кошти, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії, на строк до 18 липня 2017 року включно, у вигляді кредиту, в розмірі 70 000,00 доларів США, а також 8 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 1.1.3, 2.2.7 Договору зі сплатою 11,04% річних за користування кредитом. В подальшому, в процесі дії та виконання Кредитного договору, його сторонами, 24 лютого 2012 року укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № ROHPGA20410236 від 19 липня 2007 року, якою було внесено зміни до вказаного кредитного договору за умовами якої, Банком було змінено умови кредитного договору та викладено їх в новій редакції. Стверджує, що під час укладання вказаного договору та додаткової угоди №1 відповідачем порушено істотні умови договору, а саме не надано повної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою; приховано та невірно відображено фактичні дані і відомості відносно зазначення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного правочину в його умовах; у змісті кредитного договору не встановлено та не визначено умови щодо збереження реальної вартості предмета іпотеки. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом до ПАТ КБ Приватбанк. Просить визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг банку та визнати вказаний кредитний договір та додаткової угоди №1 до договору недійсними.

Заперечення на позовну заяву представником ПАТ КБ Приватбанк не було надано. Згідно наданої до початку судового розгляду заяви, відповідач враховуючи позицію позивача та надані докази визначає, що позивачу стало відомо про порушення її права 19.07.2007 року. Відповідно положень ст.ст. 257,261, 267 ЦК України просить відмовити позивачу у позові про визнання недійсним кредитного договору № ROHPGA20410236 від 19 липня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 внаслідок спливу строку позовної давності звернення до суду.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додав, що відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 28 грудня 2015 року за № 7690 підтверджується те, що банк свідомо завищив реальну процентну ставку, яка на момент укладання договору становила 11,04% річних, а відповідно до розрахунку становила 18,37% річних.

Представник третьої особи на боці позивача ОСОБА_5, ОСОБА_3А вважає доведеними належними доказами, в тому числі висновком судово-економічної експертизи №172/15 від 27.02.2015 року, та обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк», такими що підлягають до задоволення за рішенням суду.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи вимоги необґрунтованими і безпідставними, вважає, що кредитний договір укладений без порушення прав позивача. Висновки проведеної судово-економічної експертизи №172/15 від 27.02.2015 року не можуть бути прийнятими до уваги при вирішенні спору, оскільки за аналізом складових, що визначають розмір реальної процентної ставки, відповідно п. «а» ч.3.3 Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», можливо дійти до висновку поро те, що реальна процентна ставка поняття обширніше ніж процентна ставка за кредитом, яка визначена спірним кредитним договором, та включає в себе всі супутні витрати за кредитом, в тому числі комісійні та інші. У цьому звязку висновок експертизи не доводить наявності помилок в кредитному договорі та факту введення банком споживача в оману. У разі, якщо суд прийме до уваги недотримання банком обовязку щодо надання повної інформації, то вказані порушення не тягнуть за собою визнання кредитного договору недійсним, адже законодавець передбачив правові наслідки за таке порушення у виді штрафу. Крім того, вказав, що позивач з моменту укладення оспорюваного договору, а саме із 19 липня 2007 року мала обєктивну можливість звернутися за розясненням неясних питань чи наданням інформації до банку або до суду за захистом свого порушеного права, якщо вважала, що при видачі кредиту її було введено в оману щодо суттєвих умов договору, що відповідно є підставою для відмови в задоволенні позову. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані положеннями ЦК України, Законами України та зобов'язаннями щодо кредитного договору.

В судовому засіданні встановлено, що 19 липня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ Приватбанк укладено кредитний договір № ROHPGA20410236, відповідно до умов п. 7.1., відповідач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобовязання надати позичальнику кредитні кошти, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії, на строк до 18 липня 2017 року включно, у вигляді кредиту, в розмірі 70 000,00 доларів США, а також 8 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 1.1.3, 2.2.7 Договору зі сплатою 11,04% річних за користування кредитом

В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між сторонами та ОСОБА_5, що діє за згодою матері ОСОБА_4, згідно з розпорядженням міського голови №622-р від 25.04.2007 року Про надання дозволу на заставу квартири, укладено договір іпотеки від 19 липня 2007 року № ROHPGA20410236, згідно умов якого в іпотеку передано житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Мірющенка, 32, та земельну ділянку, що розташована за тією ж адресою.

В процесі виконання кредитного договору його сторонами 24 лютого 2012 року укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору № ROHPGA20410236 від 19 липня 2007 року, якою було внесено зміни до умов вказаного кредитного договору.

При подальшому виконанні кредитного договору позивач прийшла до переконання про недійсніть Кредитного договору внаслідок невідповідності такого вимогам чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», та 30.07.2014 року звернула із вказаним позовом до суду. Позивачем вказано, що банк усупереч нормам діючого закону приховав повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту; не повідомив позивача про можливість укладення договору в національній валюті та не попередив його про можливі настання валютних ризиків для позичальника.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 по суті, суд приймає до уваги наступне. Права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, які встановлені ч. 7 ст. 15 Закону № 1023-XII в редакції, чинній на час укладення кредитного договору.

У той же час цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням неповної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Висновком судово-економічної експертизи № 7690 від 28 грудня 2015 року встановлено, що умовами кредитного договору та додатками до нього, реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту не передбачені та не визначені. Вказана обставина спростовує доводи позивача про введення ОСОБА_4, як клієнта в оману та надання їй невірної інформації відповідачем.

Так висновком судово-економічної експертизи встановлено показник реальної процентної ставки у розмірі 18,37 % річних. Розрахунок проведено відповідно до пукту а), частини 3.3 постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» передбачено порядок визначення (розрахунку) реальної процентної ставки. До формули, що визначає реальну процентну ставку входить складова (значення) під назвою «потік». Потік сума коштів, яку споживач сплачує банкам та/або іншим особам за кредит. До потоку включаються платежі в погашення основного боргу за кредитом, процентів за користування ним, комісії на користь банку, платежі на користь третіх осіб, які сплачуються відповідно до отриманого кредиту та пов'язані з обслуговуванням і погашенням кредиту.

В дослідницькій частині експертом вказано, що в ході визначення розміру реальної процентної ставки було використано наступні дані: сума кредиту, відсоткова ставка, щомісячна комісія, разова комісія, страхування предмету іпотеки, страхування особистого життя Позичальника.

Виходячи з аналізу складових, що визначають розмір реальної процентної ставки суд приходить до висновку, що реальна процентна ставка поняття обширніше ніж процентна ставка за кредитом, адже включає в себе всі супутні витрати за кредитом, в тому числі комісійні, страхові та інші.

В кредитному договорі, з пояснень представника відповідача, зазначено номінальну процентну ставку, що відображає виключно проценти за користування кредитом в розмірі 11,04% річних. Вказане підтверджується в п. 3 Висновку судово-економічної експертизи №7690, де відображено, що умовами оспореного Кредитного договору та додатками до нього реальна процентна ставка та абсолютне подорожчання кредиту не передбачені та не визначені.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови від 06.11.2008 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що правочин може бути визнаним недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї.

При цьому суд враховує положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторонами за всіма істотними умовами, а саме, згідно кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. З вищенаведеного випливає та вважається доведеним, що позивач та відповідач, підписавши кредитний договір встановили факт досягнення згоди між собою, щодо всіх істотних умов кредитного договору.

На виконання приписів ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладений сторонами у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України, позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання.

Також, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» №3161 споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Оцінкою досліджених доказів в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що кредитний договір, укладений сторонами, містить несправедливі, дискримінаційні жорстокі стосовно споживача правила умови до позивача, оскільки при підписанні договору ОСОБА_4 мала реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодилася на його укладання шляхом підписання договору, питання про право відмови від одержання кредиту не порушувала.

Враховуючи наведене, в суду відсутні підстави вважати, що положення кредитного договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що обов'язок є жорстким у відношенні до споживача.

Виходячи з наведеного, з врахуванням положення ст.215 ЦК України відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, позивач добровільно погодилась на його укладення, підписавши кредитний договір, сторони прийшли згоди стосовно всіх умов.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 про захист її порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними Кредитного договору № ROHPGA 20410236 від 19 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 і визнання Додаткової угоди №1 від 24 липня 2012 року до цього кредитного недійсним.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними Кредитного договору № ROHPGA 20410236 від 19 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 і визнання Додаткової угоди №1 від 24 липня 2012 року до цього кредитного договору відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через місцевий суд поданням апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а для осіб які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Н.Ю.Музичук