Провадження №22-ц/784/469/16
Номер провадження 22-ц/784/469/16 Доповідач в апеляційній інстанції Прокопчук Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Прокопчук Л.М.,

суддів: Маляренко І.Б., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Харитоновою І.В., Тищенко Л.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, та їх представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_7 і ОСОБА_8, про виселення без надання іншого жилого приміщення, та позовом ОСОБА_7 і ОСОБА_8 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, третя особа - Управління Державної міграційної служби Миколаївської області, про виселення без надання іншого жилого приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про їх виселення із домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Позивачка посилалася на те, що відповідачі є зареєстрованими та проживають у належних їй на праві власності 38/100 частках будинку АДРЕСА_1 хоча не є членами її сім'ї та з ними не укладено договір найму житла.

Так як на сьогоднішній час проживання відповідачів виявилося неможливим з іншими співвласниками будинку, що породжує конфлікти, а заходи адміністративного і громадського впливу, застосовані до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, є безрезультатними, просила їх виселити з підстав, які передбачені ст. 391 ЦК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України (т.1 а.с. 2-7).

У серпні 2014 року треті особи ОСОБА_7 і ОСОБА_8 звернулися також з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про їх виселення зі спірного домоволодіння, посилаючись на те, що вони є співвласниками цього домоволодіння, та їм належить відповідно 27/100 і 35/100 часток, але проживати спокійно вони в ньому не можуть із-за наявності неприязних відносин з відповідачами, з якими спільне проживання виявилося неможливим (т.1 а.с. 137-140).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року позов ОСОБА_6 та позов ОСОБА_7 і ОСОБА_8 задоволено, ухвалено про виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із жилого приміщення домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Розподілені судові витрати (т.1 а.с. 169-172).

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволені позовів відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та нормам матеріального права (т.1 а.с. 178-182).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_9 і ОСОБА_8 відмовлено (т.1 а.с. 218-218).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року в частині вирішення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року залишено без змін (т.2 а.с. 36-38).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено (т.2 а.с. 218-218).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_6 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с. 140-142).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачі та їх представник просили задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача просила залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідачів, їх представника, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення з таких підстав.

З копії спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_10, вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало ОСОБА_10 (матері відповідача ОСОБА_3, бабі позивача ОСОБА_6.) на підставі свідоцтва про право приватної власності на будинок від 31 травня 1977 року, виданого виконавчим комітетом Центральної районної ради депутатів трудящих м. Миколаєва.

18 грудня 1984 року ОСОБА_10 склала заповіт, яким вказаний будинок на випадок своєї смерті заповідала позивачу. Заповіт посвідчено Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла. В зазначеному будинку на час її смерті проживали її діти, в тому числі дочка ОСОБА_3 та онуки, в тому числі ОСОБА_4 та ОСОБА_6

За заявою позивача (на той час її прізвище ОСОБА_6) 17 серпня 1988 року Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на зазначений вище будинок. У зв'язку з оформленням самовільних забудов виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 10 травня 2005 року ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на зазначений вище будинок замість свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 17.08.1988 року (т.2 а.с. 176).

Домоволодіння складається з житлового будинку літ. А житловою площею 57,9 кв.м., загальною площею 92,7 кв.м. та житлового будинку літ. Б житловою площею 21,8 кв.м., загальною площею 27,7 кв.м. з господарським будівлями та спорудами.

Житловий будинок літ. А складається з трьох відокремлених квартир, кожна з яких має житлові, нежитлові приміщення та окремий вихід (т.1 а.с. 16-17). Житловий будинок літ. Б складається з двох кімнат та кухні (т.1 а.с. 17). З 2005 року позивач у спірному будинку не проживає, поновила свою реєстрацію в ньому з липня 2015 року, що вбачається з оглянутої в засіданні апеляційного суду будинкової книги.

30 червня 2005 року ОСОБА_6 продала 27/100 часток домоволодіння ОСОБА_7 з визначенням конкретних приміщень (будинок літ. Б, ? вбиральні літ. Д, 1/2 споруди № 5, 1/3 огорожі № 3, 1/3 огорожі № 4, 1/3 споруди № 1), а 28 липня 2005 року продала 35/100 часток домоволодіння ОСОБА_8 з зазначенням конкретних приміщень у будинку літ. А. (житлових кімнат 3-4, 3-5 житловою площею 23,8 кв.м., приміщень 3-6, 3-7, 3-8, 1 площею 16,9 кв.м., загальною площею 40,7 кв.м., літ. Ж, 1/3 огорожі № 3, 1/3 огорожі № 4, 1/3 частки споруди №1). (т.1 а.с. 12,13). 14 травня 2015 року позивач продала 19/100 часток домоволодіння ОСОБА_12 з зазначенням конкретних приміщень у будинку літ. А. (приміщення № 1-1, 1-2, 1-3, 2-4 загальною площею 34,0 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., сарай літ. В, 1/3 воріт № 3, 1/3 огорожі №4, 1/3 вод. колонки № 5 та 1/3 вимощення №1 (т. 2 а.с. 177-178).

Таким чином на час розгляду справи апеляційним судом позивач є власником 19/100 часток спірного домоволодіння в будинку літ. А, які складаються з жилої кімнати 2-3 розміром 6,6 кв.м. та кухні 2-2 розміром 11, 4 кв.м. та частини при будинкових споруд (т.1 а.с. 15 зв.).

В зазначених приміщеннях будинку літ. А проживають відповідачі, які були членами сім'ї колишнього власника будинку - ОСОБА_10 Членами сім'ї ОСОБА_6 відповідачі не є та не були такими раніше, про що вони надали пояснення в судовому засіданні апеляційного суду.

Після набуття позивачем права власності на домоволодіння у 1988 року відповідачі залишились там проживати, як пояснила представник позивача, в якості членів сім'ї колишнього власника.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі систематично порушують правила соціалістичного співжиття співвласників домоволодіння по вул. Конопатій, 68 в м. Миколаєві та роблять неможливим їх проживання в даному домоволодінні, що є підставою для їх виселення з вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення, тобто суд виходив з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України.

Але з такими висновками суду погодитись не можна.

Застосування вказаної норми передбачає, що для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. При цьому неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винної особи заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Оскільки позивач не надала доказів систематичності протиправних дій щодо неї та безрезультатність застосування до відповідачів заходів попередження та громадського впливу, підстави для їх виселення, передбачені ст. 116 ЖК України відсутні.

За такого рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідно до п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України слід скасувати.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_6 посилалась на те, що в неї виникла необхідність розпорядитися своєю власністю шляхом вселення у належну їй частину вказаного будинку, проте відповідачі перешкоджають їй у здійсненні права власності, оскільки проживають в спірному будинку без належних підстав, тому просила усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві власності частиною будинку шляхом виселення відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 5 листопада 2014 р. у справі N 6-158цс14).

Як встановлено в судовому засіданні відповідачі не були і не є членами сім'ї позивача, проживають в будинку в якості членів сім'ї колишнього власника - ОСОБА_10, у зв'язку з переходом права власності на будинковолодіння до позивача вони втратили право користуватися спірним будинком.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин вимоги ст. 116 ЖК України є слушними. В той же час з доводами скарги, що підстав для їх виселення немає, оскільки у позивача є інше житло, а вони проживають у спірному житловому приміщенні більше 25 років, сплачують за нього комунальні послуги, іншого житла не мають, погодитись не можна, оскільки зазначені обставини не є підставами для набуття права проживання в приміщенні, яке їм не належить, а членами сім'ї власника вони не є.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі вели спільне господарство з власником будинку ОСОБА_6 спростовуються поясненнями самих відповідачів, наданими в судовому засіданні апеляційного суду, з яких вбачається що спільного господарства з позивачем вони ніколи не вели.

Як зазначалося вище на час розгляду справи апеляційним судом позивач є власником 19/100 часток будинку літ. А, які складаються з приміщення 2-2, розміром 11,4 кв. м. та приміщення 2-3 розміром 6,6 кв.м. В цих приміщеннях проживають відповідачі. Відтак, саме з вказаних приміщень їх слід виселити, частково задовольнивши позовні вимоги.

Керуючись ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року про задоволення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про виселення без надання іншого жилого приміщення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про виселення без надання іншого жилого приміщення задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 19/100 частин жилого приміщення, яке належить на праві власності ОСОБА_6, та складається з приміщення 2-2, розміром 11,4 кв. м. та приміщення 2-3 розміром 6,6 кв.м. будинку літ. А по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на нього може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді