АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2514/16 Справа № 202/3546/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення міської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2015 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення міської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на земельну ділянку.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Дніпропетровської міської ради від 30 серпня 2006 року № 96/3 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадянам в Індустріальному районі м. Дніпропетровська» в частині передання ОСОБА_3 в приватну власність земельної ділянки кадастровий номер :04:182:0029 площею 0,0568 га, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138.

Визнано недійсним державний акт серії ЯГ № 568998 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:182:0029 площею 0,0568 га, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138, виданий на імя ОСОБА_3 16 листопада 2006 року і зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимови в частині визнання права власності на ? частину земельної ділянки.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що матері чоловіка позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 (яка померла 8 серпня 2006 року) на праві власності належало домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську.

29 серпня 2003 року ОСОБА_5 видала довіреність на ім'я іншого сина - ОСОБА_6 на право розпорядження належним їй домоволодінням.

16 листопада 2005 року ОСОБА_6 на підставі довіреності від імені матері ОСОБА_5 уклав договір дарування з ОСОБА_3 та прийняв у дар домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську.

22 серпня 2006 року право власності ОСОБА_3 на вказане домоволодіння було зареєстровано в КП «ДМБТІ». ОСОБА_3 як власник домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську звернувся до Дніпропетровської міської ради з заявою про передання йому у власність земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою.

30 серпня 2006 року Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення № 96/3 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадянам в Індустріальному районі м. Дніпропетровська». Згідно з цим рішенням ОСОБА_3 отримав у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер :04:182:0029 площею 0,0568 га за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138.

16 листопада 2006 року ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯГ № 568998 на право приватної власності на зазначену земельну ділянку.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 9 липня 2008 року визнано недійсною довіреність ОСОБА_5, видану на ім'я ОСОБА_6, на право розпорядження належним їй домоволодінням за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138, яка була посвідчена 29 серпня 2003 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, а також визнано недійсним договір дарування вказаного домоволодіння, укладений 16 листопада 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Цим же рішенням суду за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5

Інша 1/2 частина даного домоволодіння спадкується на загальних підставах спадкоємцями ОСОБА_5

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2015 року, визначено додатковий строк для прийняття спадщини ОСОБА_6.

10 квітня 2013 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті спадщину в установленому порядку прийняла його дружина ОСОБА_2, за якою рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 травня 2014 року визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за заповітом.

30 травня 2014 року ОСОБА_2 у встановленому порядку зареєструвала своє право власності на вказане домоволодіння.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Відповідно до статті 126 ЗК України в редакції, яка діяла до 02.05.2009 року, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо.

Згідно зі статтею 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частин 1 та 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування не можуть самостійно скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Питання щодо законності таких ненормативних правових актів органу місцевого самоврядування повинно вирішуватися виключно в судовому порядку, на що вказав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 30 серпня 2006 року № 96/3 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадянам в Індустріальному районі м. Дніпропетровська» земельна ділянка, розташована за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138, була передана в приватну власність ОСОБА_3 як власника домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську, а правочин, за яким відповідач набув право власності на це домоволодіння, рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 9 липня 2008 року- визнано недійсним, тому вищевказане рішення міськради порушує права позивача , оскільки остання набула права власності на частину спірного домоволодіння і тому суд першої інстанціїї правомірно визнав недійсним рішення Дніпропетровської міської ради від 30 серпня 2006 року № 96/3 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадянам в Індустріальному районі м. Дніпропетровська» в частині передання ОСОБА_3 в приватну власність земельної ділянки кадастровий номер :04:182:0029 площею 0,0568 га за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138 та Державний акт серії ЯГ № 568998 на право приватної власності на земельну ділянку, виданий на імя ОСОБА_3 16 листопада 2006 року на підставі цього рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, а також визнання нечинною та скасування державної реєстрації державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ № 568998 від 16 листопада 2006 року на імя ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що ці позовні вимоги не узгоджуються з вимогами закону, оскільки за змістом частини 2 статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, запис про державну реєстрацію таких прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Щодо вимог позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138 суд першої інстанції правомірно відмовив з посиланням на ст.120 ЗК України , оскільки позивач набула право власності на частину домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську в порядку спадкування після смерті свого чоловіка ОСОБА_4, який не був власником земельної ділянки, на якій воно розміщено, то законні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначену земельну ділянку відсутні.

Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те,що судом неправомірно відмовлено у визнанні права власності на ? частину земельної ділянки відповідно до ст.120 ЗК України,оскільки вона має право на ? частину домоволодіння, яке розташоване на цій земельній ділянці, судова колегія вважає необґрунтованими,тому що позивач набула право власності на частину домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську в порядку спадкування після смерті свого чоловіка ОСОБА_4,який не був власником земельної ділянки, на якій воно знаходиться.

Окрім того, визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, яким порушуються права позивача, та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого на ім'я відповідача ОСОБА_3, є ефективним та достатнім способом захисту прав позивача ОСОБА_8, яка не позбавлена можливості звернутися до органу місцевого самоврядування з питань передання їй у власність спірної земельної ділянки згідно з положеннями земельного законодавства.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_9