Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Савченко В.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Солонянська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про стягнення суми боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу.

Позов мотивовано тим, що 09 грудня 2011 року за договором позики він позичив ОСОБА_5 46 000 грн строком до 31 грудня 2011 року, що підтверджується розпискою. Гарантуючи повернення вказаної суми позики, ОСОБА_5 склала на його ім'я заповіт, яким заповідала на випадок своєї смерті земельні ділянки площею 4,800 га та 2,77 га, що належать їй на праві власності на підставі державних актів серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 відповідно.

У визначений договором позики строк ОСОБА_5 свої зобов'язання не виконала, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, він дізнався про складання нового заповіту ОСОБА_5 на користь своїх родичів, у зв'язку з чим звернувся до нотаріуса з претензію до спадкоємців ОСОБА_5, якими є ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з вимогою про повернення суми боргу за договором позики, проте відповідачами вказані зобов'язання виконані не були й сума заборгованості за договором позики склала 58 527 грн з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не дотримані вимоги ст. ст. 1281, 1282 ЦК України. Також судом зазначено про невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши про відповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права.

Проте з висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 09 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно якого позивач передав позичальнику в борг без сплати відсотків грошові кошти в сумі 46 000 грн строком до 31 грудня 2011 року, про що сторони в присутності свідків склали розписку.

У визначений договором позики строк позичальник ОСОБА_5 борг не повернула.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, за життя вона склала заповіт від 03 вересня 2013 року на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яким заповідала все своє майно в рівних частках, який скасував попередній заповіт від 06 грудня 2011 року на користь позивача.

За заявою спадкоємців за заповітом померлої ОСОБА_5, 18 липня 2014 року було відкрито спадкову справу.

24 липня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори з письмовою претензією до спадкоємців ОСОБА_5, у якій повідомив про наявність боргу спадкодавця в розмірі 46 000 грн. Вказана претензія нотаріусом доведена до відома відповідачів, проте боргові зобов'язання ними не виконано.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Виходячи з наведеного, при вирішенні спору про стягнення з спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов'язані із з'ясуванням вартості отриманого останніми майна.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув; доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив; не з'ясував на яке конкретно майно перейшло право власності до спадкоємців позичальника в порядку спадкування за заповітом та його вартість, унаслідок чого не визначив обсяг відповідальності кожного з них перед позивачем та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції та залишення його без змін.

Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком, при цьому відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора; відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог ст. ст. 1281, 1282 ЦК України, які ОСОБА_1 дотримані в повному обсязі.

Також є безпідставним посилання суду апеляційної інстанції на правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-33цс15, оскільки її постановлено в справі за наявності інших фактичних обставин, з іншим суб'єктним складом та предметом позову, ніж у даній справі.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 212, 303, 304, 315 ЦПК України й не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Попович

В.О.Савченко

О.В.Ступак