Ухвала

іменем України

16 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Савченко В.О.,Дербенцевої Т.П., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського управління юстиції Нароха Ольга Василівна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом та, уточнивши його, просила визнати поважними причини пропуску строку на звернення до суду та визнати недійсним договір від 08 лютого 2012 року, за яким вона подарувала ОСОБА_7 свою квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на ті обставини, що він укладений помилково, оскільки вона мала на меті укладення договору довічного утримання і між ними була домовленість про те, що позивачка передає їй у власність квартиру за умови збереження за нею права довічного користування квартирою та сплатою відповідачкою по 300 грн щомісячно.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свої вимоги тим, що судами порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачка не надала доказів на підтвердження своїх вимог.

Погодитись з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 08 лютого 2012 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 належну їй квартиру АДРЕСА_2 із встановленням сервітуту, який полягає в особистому праві ОСОБА_6 на довічне безоплатне користування відповідно до цільового призначення зазначеною квартирою в цілому.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимогу процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та не перевірив доводів позивачки про те, що спірна квартира є єдиним її житлом і вона вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки в договорі було зазначено про її право довічного користування квартирою (п. 8 договору), а відповідачка повина була надати їй по 300 грн щомісяця та сплачувати за комунальні послуги, не дослідив та не надав оцінки умовам укладеного договору щодо встановлення сервітуту, не з'ясував, чи був договір дарування безоплатним, як передбачено ч. 1 ст. 717 ЦК України, та про що свідчить встановлення у ньому сервітуту, не навів відповідних мотивів.

При цьому не врахував, що виходячи зі змісту ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, який встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди, не надав відповідної оцінки обставинам, що мають значення для правильного вирішення справи, не встановив, які ж відносини виникли між сторонами, та не з`ясував, чи мала місце помилка з боку дарувальника щодо правової природи укладеного договору, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення (ст. 229 ЦК України), зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув, на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, постановив ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково,рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:О.П. Касьян В.П. Гончар Т.П. Дербенцева В.О. Савченко О.В. Попович