У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

КарпенкоС.О., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ та визнання права власності на частку у спільному майні і за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 4 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_5, в якому, із урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, просила встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року до 22 січня 2010 року, визнати за нею право власності на 17/100 частки житлового будинку, а також по Ѕ частці земельних ділянок площею 0,0072 га та 0,0128 га по АДРЕСА_3

Позов обґрунтовано тим, що у серпні 2007 року вона познайомилась із ОСОБА_5, який працював разом з нею у Київському виробничому об'єднанні птахівничої промисловості «Київптахпром», і з вересня 2007 року вони стали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

За час спільного проживання, а саме 16 квітня 2008 року за кредитні кошти, повернення яких здійснювала вона, на ім'я ОСОБА_5 придбано автомобіль «ДЕУ-Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, а 29 жовтня 2009 року - дві земельні ділянки площею 0,0072 га та 0,0128 га по АДРЕСА_3 (призначенням яких є будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд), державні акти про право власності на які оформлено на ОСОБА_5

Після реєстрації 22 січня 2010 року шлюбу між сторонами на придбаних земельних ділянках за спільні кошти подружжя збудувало житловий будинок, право власності на який 28 грудня 2011 року зареєстровано за ОСОБА_5 Після відчуження 33/50 часток новозбудованого будинку на користь інших осіб розмір частки її та ОСОБА_5 у праві власності на цей будинок становить по 17/100 частки.

У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на 34/50 частин житлового будинку по АДРЕСА_3

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що він здійснив будівництво вказаного будинку за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала йому на праві особистої приватної власності.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2014 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 прийнято до спільного розгляду та об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_5 - ОСОБА_4, який уточнив позовні вимоги та просив визнати за ОСОБА_4 право власності на 17/50 частки житлового будинку по АДРЕСА_3

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року первісний позов задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період із листопада 2007 року по 22 січня 2010 року.

Визнано за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 17/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_3; Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0072 га та Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0128 га АДРЕСА_3 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 17/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_3; Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0072 га та Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0128 га по АДРЕСА_3 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 4 березня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_4

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_5 17/50 частки житлового будинку по АДРЕСА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 у період із 1 серпня 2007 року до 27 лютого 2008 року працював заступником голови правління виробничого об'єднання «Київптахпром», де з 16 липня 2003 року на посаді головного бухгалтера працює ОСОБА_3

18 квітня 2008 року ОСОБА_5 придбав автомобіль «ДЕУ-Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, право власності на який 11 квітня 2013 року зареєстровано за його батьком - ОСОБА_4

28 жовтня 2009 року ОСОБА_5 придбав дві земельні ділянки площею 0,0072 га та 0,0128 га по АДРЕСА_3, кадастрові номери НОМЕР_2 та НОМЕР_3, цільовим призначенням яких є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

22 січня 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 4.

28 грудня 2011 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 загальною площею 359,9 кв.м, житловою площею 128,9 кв.м.

19 січня 2012 року та 10 липня 2012 року ОСОБА_5 відчужив на користь інших осіб відповідно 16/50 та 17/50 частки житлового будинку по АДРЕСА_3

20 липня 2012 року на імя ОСОБА_5 видано державні акти НОМЕР_4 та НОМЕР_5 про право власності на земельні ділянки площею 0,0072 га та 0,0128 га по АДРЕСА_3

Заочним рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 28 січня 2014 року, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що проживання їх однією сім'єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року до 22 січня 2010 року підтверджено показаннями свідків та наданими ОСОБА_3 фотографіями. За таких обставин набуті ОСОБА_5 у цей період автомобіль, земельні ділянки, а також набуті ними у період перебування в зареєстрованому шлюбі 17/50 часток житлового будинку є їх спільним сумісним майном, що є підставою для визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частку цього майна.

Ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та про задоволення зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції, встановлюючи факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у конкретний проміжок часу до реєстрації шлюбу, проігнорував відсутність доказів щодо ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім'ї. За таких обставин апеляційний суд зробив висновок про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частку земельних ділянок, придбаних до реєстрації шлюбу, а також на 17/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_3 Апеляційний суд також виходив з того, що кошти, за які ОСОБА_5 придбано земельні ділянки та здійснено будівництво будинку, належали йому особисто, оскільки були отримані ним від продажу 20 листопада 2008 року власної квартири АДРЕСА_2. Крім того, під час нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу земельних ділянок ОСОБА_5 зазначав, що він не перебуває в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах, а грошові кошти є його особистою власністю.

Із такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Статтею 74 СК України визначено: якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Частиною 1 ст. 259 ЦПК України визначено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Із змісту положень ст. 74 СК України, ч. 1 ст. 60 та ч. 1 ст. 259 ЦПК України випливає, що у разі пред'явлення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Відмовляючи в задоволенні вимог первісного позову ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу, апеляційний суд дав належну оцінку показанням свідків, фотографіям у справі та дійшов правильного висновку про те, що ці докази не дають підстав стверджувати, що в період із листопада 2007 року до січня 2010 року між ними існували відносини, притаманні подружжю, що вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати та набували майно у спільну власність.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що апеляційний суд не дав неважної оцінки показанням свідків, не є підставою для скасування рішення апеляційного суду, так як переоцінка досліджених судами доказів не входить до повноважень суду касаційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України.

Оскільки апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність ОСОБА_3 позовних вимог про встановлення факту проживання її та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року до січня 2010 року, відсутні також і підстави для визнання за нею права власності на Ѕ частку земельних ділянок, набутих ним в особисту приватну власність у жовтні 2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Пред'являючи позовні вимоги про визнання права власності на частку житлового будинку по АДРЕСА_3, ОСОБА_3 обґрунтовувала їх тим, що цей будинок збудовано ОСОБА_5 у період перебування у шлюбі з нею за рахунок спільних коштів подружжя, тому їй належить Ѕ частка від частки ОСОБА_5 у зазначеному нерухомому майні, яка складала 17/50. Водночас ОСОБА_5, а згодом і його правонаступник ОСОБА_4, зазначали про те, що спірний будинок збудовано за рахунок грошових коштів, отриманих ОСОБА_5 від продажу належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір у цій частині, апеляційний суд виходив із того, що кошти, за які здійснено будівництво житлового будинку по АДРЕСА_3, належали особисто ОСОБА_5 й були ним отримані від продажу 20 листопада 2008 року власної квартири АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 не надала доказів будівництва будинку спільними коштами до та після реєстрації шлюбу.

Проте, як випливає із матеріалів справи, квартиру АДРЕСА_2 продано 20 листопада 2008 року не ОСОБА_5, а його батьком - ОСОБА_4, який і був власником цієї квартири.

Апеляційний суд не звернув уваги, що обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_5 посилався на те, що будівництво спірного будинку було ним здійснено за кошти, отримані від продажу іншої квартири - АДРЕСА_1 але відповідний договір купівлі-продажу у матеріалах справи відсутній та не досліджувався судами.

Не можна погодитись і з висновками апеляційного суду про те, що первісний позов ОСОБА_3 у частині поділу будинку не підлягає задоволенню, оскільки вона не довела своїх вимог щодо визнання будинку спільним сумісним майном подружжя.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, відповідно до рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 167 від 13 квітня 2010 року ОСОБА_5 надано містобудівні умови і обмеження забудови земельних ділянок об'єктів містобудування на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_3 а право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_5 28 грудня 2011 року згідно з рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 13 грудня 2011 року.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності майна подружжя. Зазначена презумпція перерозподіляє тягар доказування, визначений ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Тобто набуте за час спільного проживання майно є майном подружжя, якщо особа, яка не визнає цей факт, не доведе протилежного. Отже, саме ОСОБА_5, а після його смерті - його правонаступник ОСОБА_4 мав довести, що набуте за час проживання у шлюбі з ОСОБА_3 майно не є спільним майном подружжя.

Вирішуючи спір у цій частині, апеляційний суд, у порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України, не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_4; не з'ясував вартість будівництва житлового будинку по АДРЕСА_3; не витребував договору відчуження ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 та не з'ясував ціну її продажу. Не встановивши джерело походження коштів на будівництво будинку по АДРЕСА_3, апеляційний суд не перевірив, чи було збудовано цей будинок за кошти, отримані відвідчуження ОСОБА_5 належної йому на праві особистої приватної власності квартири, чи за спільні кошти подружжя; не перевірив розмір доходів кожного із подружжя під час будівництва вказаного житлового будинку, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про те, що 17/50 часток спірного нерухомого майна є особистою приватною власністю ОСОБА_5

З огляду на положення ст. 25 ЦК України, не можна погодитись також із висновком апеляційного суду про визнання за померлим ОСОБА_5 права власності на 17/50 часток житлового будинку по АДРЕСА_3 Апеляційний суд не звернув уваги на те, що правонаступник ОСОБА_5 - ОСОБА_4 в уточнених позовних вимогах просив визнати за ним право власності на цю частину майна.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалене апеляційним судом рішення підлягає скасуванню в частині вирішення первісного позову про поділ спільного майна подружжя та в частині вирішення зустрічного позову про визнання частки будинку особистою приватною власністю із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 4 березня 2015 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_3 про визнання частки житлового будинку по АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 17/100 часток цього будинку, а також у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання 17/50 частоу житлового будинку по АДРЕСА_3 особистою приватною власністю, скасувати. Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 4 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко М.І.Наумчук