У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до комунального закладу Сумської обласної ради «Сумське обласне патологоанатомічне бюро», третя особа - начальник комунального закладу Сумської обласної ради «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_7, про визнання наказу частково незаконним, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою начальника комунального закладу Сумської обласної ради «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_7 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» (далі - КЗ «СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро»), третя особа - начальник КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_7 про визнання наказу частково незаконним, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що наказ про дисциплінарне стягнення не відповідає вимогам закону, оскільки стягнення накладено поза межами строку притягнення, в наказі конкретно не вказано, за що притягується особа, також зазначає, що звільнення проведено з грубим порушенням норм матеріального права, а саме звільнення відбулося за прогул, однак у неї є поважні причини відсутності оскільки її викликали до правоохоронних органів.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 11 листопада 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Скасовано наказ за №19-ос від 20 лютого 2015 року про звільнення ОСОБА_6, лаборанта відділення загальної патології КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» з займаної посади за прогул (п.4 ст. 40 КЗПП України, з 20 лютого 2015 року). Поновлено ОСОБА_6 на посаді лаборанта відділення загальної патології КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» з 20 лютого 2015 року. Стягнуто з КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 16 516,47 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті вимог відмовити за не обґрунтованістю.

У касаційній скарзі КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» просить ухвалені у справі судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що при звільненні позивача з займаної посади було порушено вимоги ст. 43 КЗпП України.

Проте повністю погодитись в такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_6 відповідно до наказу за №19-л від 03 липня 1995 року перебувала в трудових відносинах з КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро», обіймала посаду лаборанта-гістолога, потім була звільнена з роботи в зв'язку з навчанням в медичному училищі.

Наказом за №26 від 03 травня 1999 року позивач була прийнята на роботу до КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро», лаборантом відділення загальної патології, наказом №23 від 07 вересня 2011 року переведена на посаду старшого лаборанта, наказом за №105-а від 08 вересня 2014 року переведена на посаду лаборанта відділення загальної патології.

11 лютого 2015 року згідно наказу за №20-з за підсумками позапланової ревізії на ОСОБА_6 було накладено дисциплінарне стягнення за підсумками роботи за січень, серпень, листопад 2013 року.

Наказом за №19-ос від 20 лютого 2015 року ОСОБА_6 було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Встановлено, що позивач є членом профспілкової організації КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» (а.с. 109 -110,118 -119).

На запит суду ППО КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» було надано витяг з протоколу № 5 засідання профспілкового комітету КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» від 15 липня 2015 року, відповідно до якого постановлено не надавати згоди на звільнення члена профспілки ОСОБА_6 (а.с. 109-110).

Відповідно до витягу з протоколу № 6 засідання профспілкового комітету КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» від 05 серпня 2015 року про розгляд подання щодо звільнення члена профспілки ОСОБА_6 (а.с.118-119), було постановлено не надавати згоди на звільнення члена профспілки ОСОБА_6, подання начальника КЗ СОР СОПАБ ОСОБА_7 залишити без розгляду, у з в'язку з тим, що подання на звільнення повинно передувати звільненню, а воно надійшло до профспілкового комітету майже через півроку після звільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Виходячи із наведених норм та враховуючи, що необґрунтованість рішення профспілкового органу породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення цього права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Оскільки зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

У разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним за умови дотримання інших передбачених законодавством вимог при звільненні.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що профспілковий комітет у своїх рішеннях від 15 липня 2015 року та 05 серпня 2015 року не навів обгрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_6, а лише виклав мотиви з яких він не надає згоди та залишає подання без розгляду. Фактично профспілковий комітет не розглянув по суті а ні звернення суду, а ні подання начальника КЗ СОР СОПАБ ОСОБА_7

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд в порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку представник відповідача посилався на необґрунтованість рішень профспілкового комітету про відмову у дачі згоди на звільнення позивача. Проте апеляційним судом в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України вказані норми закону залишено поза увагою, не перевірено доводів апеляційної скарги, ніяких висновків з приводу цих доводів не зроблено, мотивів на їх спростування не наведено.

Про необхідність з'ясування обґрунтованості чи необґрунтованості рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення працівника зазначено і в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, 6-119цс15, прийнятих в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України.

Такі висновки, викладені у цих постановах, відповідно до ст. 360-7 ЦПК мають враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні норми права, щодо застосування якої його зроблено.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу начальника комунального закладу Сумської обласної ради «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 11 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук