Провадження № 2/344/1439/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Ласяк Маря`яни Володимирівни до ТзОВ «Магазин 42» про визнання права власності на квартиру,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 29/12/2011 р. сторони уклали договір купівлі-продажу №К260/5, відповідно до якого відповідач зобов`язався передати у власність позивача об`єкт нерухомого майна, який буде створено в майбутньому, а позивач зобов`язався прийняти його. Позивач сплатив відповідачу 66000 гривень, але відповідач не передав квартиру, хоча будинок, в якому квартира підлягала розміщенню здано в експлуатацію. Тому позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, що в ньому зазначені.

Судом встановлено наступні обставини.

29/12/2011 р. сторони уклали договір купівлі-продажу №К260/5, відповідно до якого відповідач зобов`язався передати у власність позивача об`єкт нерухомого майна, який буде створено в майбутньому, а позивач зобов`язався прийняти його.

27/01/2015 р. сторони склали акт, відповідно до якого відповідач передав позивачу спірну квартиру.

30/04/2013 р. Інспекція ДАБК в Івано-Франківській області зареєструвала декларацію про готовність до експлуатації будинку №260 по вул. Є Коновальця.

Сторони не надали суду доказу того, що речові права на спірний будинок в цілому зареєстровано за відповідачем, а речові права на спірну квартиру зареєстровано за позивачем.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Отже майнові права на нерухому річ є речовими правами і нерозривно пов`язані із нерухомою річчю.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до п. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12 вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі 6-49ц13.

Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Також відповідно і до рішення Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 03 серпня 2011 спірний договір також не може бути визнаний дійсним судом.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » вказано, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже до моменту реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна держава не визнає права власності за позивачем.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Так позивачка не є власником спірної квартири, відповідного речового права у порядку, встановленому законом за нею ніколи не було зареєстровано, вона не втрачала правовстановлюючого документу на нього.

В ст. 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України на час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII. Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений обєкт нерухомості на підставі судового рішення. Відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 6-318цс15) статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Тому сторони зобов'язані оформити їх правочин та зобов"язання з нього відповідно до вимог закону, а не ву спосіб порушення його норм, та який законом визначений як нікчемний правочин.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 07.10.2015 по справі № 1622цс15: «Відповідно до частини пятої статті 11 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності…..»

Отже рішення суду не є правовою підставою для виникнення права власності на новозбудоване майно, таке право виникає виключно на підставі, встановленій законом.

Віндикаційний позов, до якого також входить і позов про визнання права власності може бути подано тільки неволодіючим власником майна. Однак позивачка не була і не є власником спірного майна, а тому вона не вправі пред'являти позов про визнання права власності.

Відносини, між позивачкою та відповідачем є зобов`язально-правовими, а тому позивачка може посити суд про використання лише зобов`язально-правових способів захисту цивільних прав та не вправі використовувати речово-правові способи захисту, що також послідовно та однозначно і неодноразово було висловлено в судовій практиці Верховного Суду України, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України підлягає обов`язковому врахуванню при вирішенні цього спору.

При цьому як вже було зазначено правовий захист за спірним договором законом не забезпечується, оскільки він є нікчемним і не породжує будь-яких правових підстав, крім тих, що пов`язані із його нікчемністю.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Таким наслідком нікчемності правочину є відсутність правового захисту спірних відносин сторін, неможливість для суду зобов`язати будь-яку сторону здійснити його виконання повністю або окремих положень.

Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 Про судове рішення у цивільній справі суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові Ласяк Маря`яни Володимирівни до ТзОВ «Магазин 42» про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський