Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Савченко В.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Рогатинської районної ради Івано-Франківської області про визнання права власності в порядку спадкування, за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Рогатинської районної ради Івано-Франківської області про визнання прававласності в порядку спадкування.

Позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його брат ОСОБА_5, після смерті яких відкрилася спадщина у вигляді жилого будинку АДРЕСА_1, яку він фактично прийняв проте позбавлений можливості оформити у встановленому законом порядку через відсутність правовстановлюючих документів.

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на жилий будинок АДРЕСА_1, загальною вартістю 49 110 грн.

У касаційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять ухвалені в справі судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач фактично прийняв спадщину, звернувшись до нотаріальної контори після смерті ОСОБА_5, якому на праві власності належав спірний будинок.

Однак з такими висновками судів повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

У силу ст. ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України).

За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК Українипередбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням наведених положень закону право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, встановленому законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання прав на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст. ст. 1296-1299 ЦК Українипитання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Установлено, що підставою для звернення до суду ОСОБА_1 стала неможливість оформити спадщину, яка відкрилась після смерті матері ОСОБА_4 та брата ОСОБА_5, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Разом з тим, обгрнтовуючи апеляційні та касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначали, що вони також є спадкоємцями померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_5, крім того ОСОБА_3 належить 1/3 частина спірного будинку як члену колгоспного двору, статус якого мав вказаний будинок й в якому мешкав останній до 1991 року.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вимогам ст. ст. 10, 57, 60, 137, 212, 213 ЦПК України суд першої інстанції зазначене залишив поза увагою та не вжив заходів для з'ясування дійсних обставин справи.

На порушення зазначених норм процесуального права суд першої інстанції належним чином не з'ясував обставини справи, не витребував від нотаріуса копію спадкової справи, не з'ясував, чи є перешкоди в позивача для оформлення нотаріусом права на спадщину, а саме - відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно та неможливість їх подання.

Крім того, судом взагалі не з'ясовано обсяг спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5, статусу спірного будинку та кола їх спадкоємців, не вирішено за яких обставин вони можуть набути право власності на таке майно й не вирішено питання про залучення їх до участі в справі.

Встановлення цих обставин має важливе значення для вирішення спору, проте усупереч вимогам закону висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, помилок суду не виправив та залишив рішення без змін.

Порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення судів першої та апеляційної інстанції не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Попович

В.О.Савченко

О.В.Ступак