У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Журавель В.І., Черненко В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за касаційними скаргами ОСОБА_6, ОСОБА_5, на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 19 липня 2012 року відповідач позичив у нього під розписку 50 тис. доларів США, що за курсом Національного банку України на день подання позову становить 432 500 грн, зобов'язавшись повернути борг протягом місяця.

21 грудня 2012 року відповідач під розписку позичив у нього ще 22 тис. доларів США, що за курсом Національного банку України на день подання позову становить 190 300 грн, які зобов'язався повернути 21 січня 2013 року.

15 жовтня 2013 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4 20 тис. доларів США, що еквівалентно 167 тис. грн, строком на 10 днів та зазначив, що у випадку неповернення боргу він зобов'язується передати йому у власність земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1, що є його приватною власністю.

У вказані в розписках строки відповідач гроші не повернув, на неодноразові звернення ОСОБА_4 щодо повернення боргу не реагує та ухиляється від виконання зобов'язань. Таким чином, просив задовольнити позов.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 789 800 грн боргу за договором позики. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданих касаційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_5 просять скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарг цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку, з урахуванням норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, про задоволення позову, оскільки відповідач отримані за борговими розписками кошти у визначений строк не повернув.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

В.І.Журавель

В.А.Черненко