Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив зобов'язати ОСОБА_4 усунути йому перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом відновлення межі між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 згідно із технічною документацією землеустрою та не перешкоджати йому встановленню паркану між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_2. ОСОБА_4 встановила металеву огорожу на земельній ділянці, яка межує із його земельною ділянкою, захопивши при цьому і частину його землі. Відповідачка створює йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою, у зв'язку з чим він позбавлений можливості обслуговувати належні йому будівлі.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_2 шляхом зобов'язання ОСОБА_4 відновити межі між земельними ділянками, на яких розташовані будинки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, згідно із технічною документацією землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), складеною товариством з обмеженою відповідальністю «Квартал» (далі - ТОВ «Квартал»). У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про зобов'язання ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою та в частині зобов'язання ОСОБА_4 відновити межі між земельними ділянками, на яких розташовані будинки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, згідно із технічною документацією землеустрою скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19 листопада 2003 року.

Відповідно до копії свідоцтва про власність на нерухоме майно від 03 березня 2014 року земельна ділянка АДРЕСА_2, загальною площею 0,0669 га, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій розташоване вказане домоволодіння, перебуває у приватній власності ОСОБА_3, однак підстави набуття права власності на неї у свідоцтві не вказано.

Суміжним землекористувачем та власником домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_4

Рішенням Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради від 22 грудня 2011 року вирішено встановити межу між домоволодіннями, які належать ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 згідно із варіантом № 3 технічної документації із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки по АДРЕСА_2, виконаної товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» у травні 2011 року (а. с. 29).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки дії відповідачки порушують право позивача відносно користування належною йому земельною ділянкою, то на підставі ст. ст. 96, 152 ЗК України та ст. ст. 319, 321 ЦК України необхідно усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення межі земельної ділянки в натурі (на місцевості), складеної ТОВ «Квартал».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про зобов'язання ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою та в частині зобов'язання ОСОБА_4 відновити межі між земельними ділянками, на яких розташовані будинки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, згідно із технічною документацією землеустрою та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив із недоведеності позивачкою, яким чином ОСОБА_4 порушує суміжне землекористування та перешкоджає користуватися земельною ділянкою ОСОБА_3

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ХилькоЛ.А., ОСОБА_3 придбав домоволодіння АДРЕСА_2. Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 18 грудня 2003 року право власності на вказане домоволодіння зареєстровано за № 1359992. Відповідачка ОСОБА_4 є сусідкою позивача, у власності якої знаходиться домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 25 грудня 2013 року № 54/45 було передано безоплатно у власність земельні ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд громадянам у м. Дніпропетровську, в тому числі ОСОБА_3 по АДРЕСА_2.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03 березня 2014 року позивачу належить земельна ділянка по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,0669 га.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції зазначив, що у свідоцтві про право власності на земельну ділянку, виданому ОСОБА_3, не вказані підстави її набуття і не надано рішення органу місцевого самоврядування про передачу йому спірної земельної ділянки у власність та затверджену і узгоджену конфігурацію меж цієї земельної ділянки.

При цьому, суд не звернув уваги на те, що земельна ділянка ОСОБА_3 зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і ця реєстрація ніким не скасована.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції взагалі не дослідив і не надав ніякої оцінки технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яка належить ОСОБА_3 (а. с. 143-165).

Крім того, при вирішенні даного спору, суд також не встановив і не зазначив у своєму рішенні, на підставі чого, в якому розмірі, в яких межах, коли і кому була передана у користування чи у власність земельна ділянка по АДРЕСА_1.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик