АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/2832/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1168/16Головуючий у 1-й інстанції Окунь Т.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 02 березня 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та

за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа: ОСОБА_3, про визнання угоди недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство (далі ПАТ) " УкрСиббанк " звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У позові зазначено, що за договором про надання споживчого кредиту від 3 жовтня 2007 року № 0, укладеним між ОСОБА_2 та АКІБ (зараз ПАТ) «УкрСиббанк», позичальник ОСОБА_2 отримав кошти у сумі 27 000 доларів США на строк до 2 жовтня 2037 року зі сплатою 11,9% річних. Виконання зобовязань за кредитною угодою забезпечено договором поруки, укладеним 3 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 Боржник і поручителі несуть солідарну відповідальність.

У звязку з невиконанням відповідачем ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором, ПАТ «УкрСиббанк» просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 суму боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 3 жовтня 2007 року в розмірі 22 587, 95 доларів США; стягнути солідарно з відповідачів на користь банку суму боргу по сплаті пені в розмірі 13 182, 35 грн., а також стягнути суму сплаченого судового збору в розмірі 8 265, 57 грн.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з зустрічною позовною заявою до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_3, про визнання угоди недійсною. Позов обґрунтований посиланням на порушення банком положень ст.ст.11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168.

У зустрічному позові ОСОБА_2 просив визнати недійсним договором про надання споживчого кредиту № 0 від 3 жовтня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 з моменту укладення.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 4 лютого 2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 обєднаний в одне провадження з позовом ПАТ «УкрСиббанк».

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 2 березня 2016 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено повністю.

В солідарному порядку стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 22587 (двадцять дві тисячі пятсот вісімдесят сім доларів) 95 центів США та суму боргу по сплаті пені в розмірі 13182 грн. 35 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати, повязані з оплатою судового збору в сумі по 4132 грн.79 коп. з кожного.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

ОСОБА_2 оскаржив рішення місцевого суду, в апеляційній скарзі просить його скасувати в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання угоди недійсноюта ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов, оскільки вважає, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Рішення у частині задоволення позову ПАТ "УкрСиббанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором не оскаржується.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2, ПАТ «УкрСиббанк» просив рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 2 березня 2016 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть слугувати підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення суду.

В судове засідання сторони не зявилися вдруге, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Від представника ОСОБА_2 надійшли до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, у яких він просить суд вийти за межі доводів апеляційної скарги та скасувати рішення суду також і в частині задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до нього, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 3 жовтня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 27 000 доларів США, зі строком повернення в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з Додатком №1 (а.с. 9,10), але не пізніше 2 жовтня 2037 року зі сплатою 11,9 % річних.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, вразі порушення відповідачем термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених кредитним договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, позивач має право вимагати від відповідача додатково сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Кредитний договір був забезпечений договором поруки, укладеним банком із ОСОБА_3 3 жовтня 2007 року, за умовами якого поручитель зобовязалась перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з кредитного договору, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі, як існуючих на час укладення Договору, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Взяті зобовязання по поверненню сум кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, ОСОБА_2 не виконував, у звязку з чим станом на 15 грудня 2015 року загальна сума заборгованості по кредитному договору (з врахуванням заборгованості по тілу кредиту, прострочених процентів та пені) становить 22587, 95 доларів США та додаткової пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого обрахована позивачем за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування пені 13 182, 35 грн.

Звертаючись із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання угоди недійсною, ОСОБА_2 зазначав, що банком при укладенні договору йому не була надана, як споживачу, необхідна, достовірна та своєчасна інформація про отриману продукцію (кредит). У звязку з тим, що йому не була надана відповідна інформація, при укладенні договору він мав помилкову уяву стосовно предмету договору (вартості кредиту грошових коштів, як предмету позики) та своїх зобовязань за договором (розміру грошового зобовязання). Зокрема, ОСОБА_2 зазначав, що договір не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, як того вимагають положення пунктів 3.1-3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10жовтня 2007 року. Також в порушення п.3.8 Правил умови договору не містять положень, а під час укладення договору банк не попередив ОСОБА_2 про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе він, не надав інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Положення Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні ризики, процедури виконання договору тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладення спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до п.1.1 спірного кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 27 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 136 350 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті.

Позичальник, укладаючи цей договір усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару/робіт/послуг), яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку.

Згідно п.7.12 договору сторони домовилися вважати, що, уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, ОСОБА_2 своїм особистим підписом у кредитному договорі підтвердив, що був повідомлений про суму кредиту, його цільове призначення, термін користування, форму погашення та спосіб забезпечення, а також перед укладенням договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Також наведені ОСОБА_2 доводи, якими він обґрунтував підставу для визнання правочину недійсним, а саме порушення банком п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту щодо обовязку попередження про валютні ризики та надання інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання, спростовуються наявними в матеріалах даної справи підписаними ОСОБА_2 документами, зокрема: текстом кредитного договору, в якому детально, у максимально повному обсязі зазначені умови надання та повернення кредиту, графіком надання кредиту із зазначенням терміну та розміру кредитних коштів, що були надані, а також отриманим від банку перед укладанням договору інформаційного листа у відповідності до положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Окрім того, із тексту кредитного договору слідує, що ОСОБА_2 чітко усвідомлював ризики, пов'язані з одержанням кредиту в іноземній валюті, приймав їх та погоджувався на укладення договору на цих умовах.

Факт укладення сторонами договору в письмовій формі з зазначенням виду, суми та строку кредиту, типу відсоткової ставки, сукупної вартості кредиту, умов його забезпечення та повернення, і крім того, часткове (протягом семи років) виконання позичальником взятих на себе зобовязань є свідченням відсутності у нього спотвореного уявлення про обставини, що дійсно мали місце і виникли з укладенням кредитного договору.

За таких обставин, проаналізувавши спірний договір на відповідність зазначеним вимогам, суд прийшов до вірного висновку, що його зміст не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вірно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною.

Необґрунтованими є доводи, викладені у письмових поясненнях до апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо помилковості висновку суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання угоди недійсною, з підстав ненадання йому, як споживачу, необхідної інформації про отриманий кредитний продукт та відсутність попередження банку про можливі валютні ризики.

При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Так, з кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, тощо. Позивач погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з його умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачений обов'язок позичальника повернути кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість по кредиту, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором - понести штрафні санкції.

Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь-яких застережень, отриманням коштів у кредит, виконанням умов договору протягом семи років позичальник підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма його умовами.

Умови договору не можуть вважатись такими, що порушують права і інтереси позичальника, оскільки цивільні відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ЦК України).

Укладаючи вказаний договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, в сторін не було. Саме по собі зростання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи, твердження позивача, що банком у порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було надано позивачу у письмовій формі до укладення договору інформації щодо наявних форм кредитування, типу відсоткової ставки, орієнтовної сукупної вартості кредиту, графіку платежів, переліку витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та інше, про невідповідність укладеного кредитного договору вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, є неспроможними, оскільки позивачем не було надано належних доказів того, що відсутність будь-якої частки інформації вплинула на його усвідомлення і обізнаність щодо змісту укладеного договору, а твердження про таку необізнаність спростовуються п.7.12 договору про надання споживчого кредиту щодо отримання перед укладенням цього договору від банку інформаційного листа, згідно вимог діючого законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.9).

Безпідставними є доводи представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 щодо незастосування місцевим судом положень ст. 229 ЦК України, як підстави для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як розяснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Проте, ОСОБА_2 не було надано доказів на підтвердження того, що під час укладення оспорюваного кредитного договору дійсно мала місце помилка, а також що вона має істотне значення.

При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено. Підписуючи спірний договір, ОСОБА_2 ознайомлювався з його змістом та умовами, з якими погодився та підписав його за власним бажанням та на власний ризик.

Окрім того, при ухваленні рішення місцевий суд вірно посилався на норми ст. 215 ЦК України, якою врегульовано поняття та підстави недійсності правочинів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині 3 зазначеної статті передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Тобто, відповідно до змісту ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд може вийти за межі доводів апеляційної скарги, але не вимог скарги.

Зокрема, суд не може вийти за межі клопотання особи, яка подала скаргу, через те, що вийшовши за межі такого клопотання, суд виходить за межі вимог апеляційної скарги, чим порушується один з основних принципів цивільного судочинства, закріплений у ст. 11 ЦПК України - принцип диспозитивності, який полягає в тому, що суд розглядає цивільні справи в межах вимог, заявлених особами, які беруть участь у справі.

Як вбачається, з апеляційної скарги ОСОБА_2, він оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання угоди недійсною.

Оскільки, рішення суду оскаржується ОСОБА_2 тільки в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання угоди недійсною, то з урахуванням положень ст.ст. 303, 11 ЦПК України, колегія суддів позбавлена можливості перегляду рішення суду в частині позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відтак, не можуть бути прийняті до уваги письмові пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_4, які стосуються правильності ухвалення судового рішення в частині задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, так само і щодо вірності наданого банком розрахунку заборгованості та розрахунку пені.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

ОСОБА_5

Згідно оригіналу ОСОБА_1