Справа № 481/1988/14-ц
Провадж.№ 2/481/43/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

31.03.2016 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Уманської О.В., за участю секретаря Кузьміної Н.П., відповідача за первісним позовом ОСОБА_1, представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Новий Буг цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, та зустрічним позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору неукладеним, -

Встановив:

28.10.2014 року позивач за первісним позовом ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до Новобузького районного суду Миколаївської області із позовною заявою до відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, обґрунтувавши його наступним. 24.12.2007 року між позивачем за первісним позовом та відповідачем за первісним позовом було укладено кредитний договір № NKN1AN10729156, відповідно до якого позивач ПАТ КБ «Приват Банк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 13406,05 доларів США на термін до 23.12.2014 року, в відповідач ОСОБА_1 в свою чергу зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Позивач ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобовязання виконав у повному обсязі давши ОСОБА_1 кредит у повному обсязі, але відповідач не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості, відсотків та комісії, та інших витрат відповідно до умов вищезазначеного кредитного договору, що призвело до виникнення у відповідача ОСОБА_1 заборгованості перед позивачем ПАТ КБ «Приват Банк». У звязку із зазначеним порушенням ПАТ КБ «Приват Банк» просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість в сумі 42317,07 доларів США. У своїй уточненій позовній заяві, яка надійшла до суду 11 грудня 2015 року позивач за первісним позовом ПАТ «КБ Приват Банк» уточнив свої позовні вимоги та останотно збільшив суму заборгованості і просив стягнути із відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 51640,29 доларів США.

08.09.2915 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 звернулась до Новобузького районного суду із зустрічною позовною заявою до відповідача за зустрічним позовом ПАТ КБ «Приват Банк» із вимогою визнати кредитний договір в частині надання кредитних коштів неукладеним, мотивуючи його тим, що 24.12.2007 року ОСОБА_1 підписала із ПАТ «Приват Банк» кредитний договір згідно пунктів 1.1., 7.1 якого відповідач за зустрічним позовом мав надати ОСОБА_1 кредитні кошти на строк з 24.12.2007 року по 23.12.2014 року у вигляді непоновлювальнохї лінії у розмірі 18279,17 долларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу або шляхом перерахування їх на відповідний рахунок. ОСОБА_1 мала зобовязання повертати ПАТ КБ «ПРиват Банк» кредитні кошти, проценти комісії шляхом надання банку щомісячного платежу в сумі 264,85 доларів США в період з 24 по 28 число, починаючи з наступного місяця.

Відповідно до п. 7.2. позивач за зустрічним позовом доручив відповідачу за зустрічним позовом перерахувати кредитні кошти в сумі 63050 грн на рахунок автосалону ТОВ «Автоприват» для придбання автомобіля. 24.12.2007 банк перерахував дану суму коштів до ТОВ «Автоприват». Однак будь-яких коштів у тому числі і в іноземній валюті, за оскаржуваним кредитним договором позивач за зустрічним позовом не отримувала. Оскільки, відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК україни договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, то ОСОБА_1 вважає що кредитний договір був укладений в частині надання їй лише коштів в сумі 63050 грн. А тому, оскільки позивач за зустрічним позовом кредитні кошти в сумі 13406,05 доларів США не отримувала, тому вважає що договір в цій частині в судовому порядку слід визнати неукладеним.

Представник позивача за зустрічним позовом ПАТ КБ «Приват Банк» в судове засідання не зявився, направив до суду заперечення на зустрічну позовну заяву, та просив справу слухати у відсутності представника позивача за первісним позовом, уточнений первісний позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити .

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні первісний позов не визнала , просила відмовити в його задоволенні, а зустрічну позовну заяву підтримала в повному обсязі просила її задовольнити. В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що дійсно у 2007 році вона дізнавшись, що ПАТ КБ «Приват Банк» надає кредитні кошти на купівлю автомобілів, вирішила укласти даний кредитний договір та купити автомобіль. Безпосередньо біля відділення ПАТ КБ «Приват Банк» стояв автомобіль MAPLE C51, який можна було придбати, його вартість була 63500,00 грн. ОСОБА_1 уклала із ПАТ КБ «Приват Банк» кредитний договір про надання їй 63500,00 грн для купівлі даного автомобіля, після чого почала користуватися автомобілем MAPLE C51 та належним чином сплачувати щомісячні платежі за наданий кредит, всього було виплачено близько 50000,00 грн. Однак у 2010 році у звязку із тяжким матеріальним становищем у ОСОБА_1 не було можливості сплачувати кредитну заборгованість і вона прийняла рішення передати куплений автомобіль в ПАТ КБ «Приват Банк» з метою погашення решти кредитної заборгованості, що і було зроблено в м. Миколаєві. При передачі кредитного автомобіля працівникам позивача за первісним позовом було надано довіреність на реалізацію цього автомобіля. Однак, яка сума заборгованості за кредитним договором була на час передачі автомобіля в Банк відповідач за первісним позовом проінформована не була так само як і не знала за яку суму коштів було оцінено та реалізовано автомобіль MAPLE C51. Передавши автомобіля MAPLE C51 працівникам позивача за первісним позовом ОСОБА_1 вважала, що вона виконала свої кредитні зобовязання за оскаржуваним договором у повному обсязі і більше жодної заборгованості не має..

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтвердила, зазначене у розрахунку заборгованості , що останній платіж нею було здійснено приблизно у листопаді 2009 року. Однак, надати будь-які підтверджуючі документи про сплату щомісячних платежів по кредитному договору ( близько 50000,00 грн як стверджує ОСОБА_1О.) суду не змогла надати оскільки не збереглися квитанцій.

Представник відповідача за первісним позовом позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, а зустрічну позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Вислухавши пояснення відповідача за первісним позовом та її представника, вивчивши доводи позову первісного та зустрічного, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 24 грудня 2007 року між позивачем за первісним позовом та відповідачем за первісним позовом був укладений договір № NKN1AN10729156, відповідно до якого позивач за первісним позовом надав відповідачу за первісним позовом строковий цільовий кредит у розмірі 13406,05 доларів США на придбання автомобілю на строк по 23.12.2014 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,08 % на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми отриманого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту, щомісячно в період сплати відсотків в обмін на зобовязання відповідача з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії щомісячно в період з 24 по 28 число кожного місяця в розмірі 264,65 доларів США.

Відповідно до п. 7.4 Договору, при порушенні відповідачем зобовязань із погашення кредиту, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,15 % розрахованих від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день просрочки, але не менше 1 гривні.

Відповідно до Акту огляду та приймання автомобіля від 29 листопада 2010 року , ОСОБА_1 передала представнику банку автомобіль MAPLE C51, державний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 який є предметом застави за вищевказаним кредитним договором, відповідно до п.7.3.

15 лютого 2011 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_1, надала нотаріально посвідчене генеральну довіреність на ім'я ПАТ КБ «Приват Банк» щодо експлуатації та відчуження вказаного автомобілю.

Відповідно до Довідки-рахунку від 13 січня 2014 року зазначений автомобіль був проданий за 11 700 грн. Згідно меморіального ордеру № 1 від 13.01.2014 року 1463 долара США 78 центів зараховано в якості сплати заборгованості по кредитному договору на рахунок ОСОБА_3

Оскільки кредит залишається непогашеним, позивач за первісним позовом після реалізації автомобіля продовжував сплачувати страхові платежі на особисте страхування відповідача за первісним позовом, що підтверджується випискою з рахунку - у 2009, 2011, 2012 та 2013 роках було проведено платежі на загальну суму 520,28 доларів США .

Та обставина, що банк не повідомив відповідача про оцінку автомобіля та його продаж, а також тривала реалізація даного транспортного засобу, не припиняє зобов'язань за кредитним договором та не звільняє боржника від обов'язку повернути тіло кредиту, сплатити відсотки, комісійні та пеню.

Крім того, згідно з частинами першою та другою ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Тобто законодавець установив презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання.

Отже, саме відповідач зобов'язаний довести належне виконання умов кредитного договору, що ним не здійснено.

Дотепер відповідач за первісним позовом свої зобовязання за договором не виконала, заборгованість за кредитом 11787,92 долари США , заборгованість по процентам за користування кредитом 5229,21 долари США, заборгованість по комісії за користування кредитом 1051,12 долари США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 33572,04 долари США - станом на 14 серпня 2015 року.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України 23 вересня 2015 року при розгляді справи № 6-37цс15, яка є обовязковою для застосування судами України при розгляді справ у подібних правовідносинах.

Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Системний аналіз зазначених норм права, а також ч.ч. 1, 2 ст. 192, ч 2 ст. 198, ч.ч.2, 3 ст. 533 ЦК України, ст. 3 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", положення Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" дає підстави стверджувати, що надання позики в іноземній валюті не суперечить вимогам закону

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі за №6-145цс14, у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" також зазначено, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, зокрема за наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

У справі № 6-190цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 24 липня 2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Крім того, в матеріалах справи містяться копії: банківської ліцензії № 22 від 04 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність" та дозвіл № 22-2 з додатком до дозволу від 29 липня 2003 року, згідно яких банк має право на здійснення операцій з валютними цінностями

Відповідно до умов договору кредит надавався в іноземній валюті шляхом перерахування на рахунок автосалона визначені платежі з повернення кредиту ( п. 7. кредитного договору). Кошти надавалися в кредит в іноземній валюті , при цьому банк обовязкові платежі проводив у гривневому еквіваленті, що передбачено умовами оскаржуваного кредитного договору.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасно виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Крім того, вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Тому, Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Виходячи з того, що положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню пеня в національній грошовій одиниці - гривні.

Враховуючи те, що після реалізації позивачем предмету застави фактично відповідачем вже сплачено пеню у розмірі 291,39 доларів США , суд вважає за необхідне зменшити розмір пені до 10 000 грн, так я к розмірі пені значно перевищує розмір збитків на час розгляду справи.

Таким чином, розмір загальної заборгованості складає 18068,25 доларів США, що еквівалентно 386479 грн. 87 коп. за курсом НБУ 21,39 на час уточнення позовних вимог , а також 10 000 грн пені, які суд вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк», задовольнивши первісний позов частково.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

З вищенаведених обставин, мається необхідність відмовити позивачу за зустрічним позовом у задоволенні зустрічного позову за недоведеністю зазначених в ньому доводів і необгрунтованістю заявлених зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору частково неукладеним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню судовий збір , сплачений при подачі позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11 ,60, 76, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Первісний позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № NKN1AN10729156 в сумі 18068 (вісімнадцять тисяч шістдесят вісім) доларів США 25 центів, що за курсом НБУ станом на 14.08.2015 становить 386479 ( триста вісімдесят шість чотириста сімдесят девять) грн. 87 коп., з яких: - 11787 (одинадцять тисяч сімсот вісімдесят сім) долари США 92 центів - заборгованість по поверненню кредитних коштів; - 5229 (п'ять тисяч двісті двадцять девять) доларів США 21 центів - заборгованість по процентам; - 1051 ( одна тисяча пятдесят один) долар США 12 центів - заборгованість по комісії за користування кредитом. Крім того стягнути пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань в сумі 10000 ( десять тисяч ) грн. 00 коп.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору неукладеним залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати в сумі 3654 ( трьох тисяч шестисот пятдесяти чотирьох) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області через Новобузький районний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя