У х в а л а

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 червня

2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 29 липня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 30 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання,

в с т а н о в и л а :

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 2 червня

2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва

від 29 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалою від 30 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, ухвалені у справі судові рішення залишила без змін.

30 березня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Голосіївського районного суду

м. Києва від 2 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва

від 29 липня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2015 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 526, 527, 545, 610, 611, 614, 744, 755 Цивільного кодексу України.

На обґрунтування підстави перегляду вказаних судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2011 року, 3 жовтня 2012 року, 24 липня, 23 січня 2013 року, 29 січня та 26 лютого 2014 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що підстави для розірвання договору довічного утримання відсутні, оскільки набувач належним чином виконала взяті на себе зобов'язання відповідно до укладеного договору.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 16 лютого 2011 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, указав на те, що повернення грошових коштів за договором позики особі, яка не є стороною даного договору, не свідчить про належне виконання боргового зобов'язання;

- в ухвалах від 3 жовтня 2012 року, 23 січня 2013 року та 29 січня

2014 року суд касаційної інстанції, залишивши в силі судові рішення, якими розірвано договори довічного утримання, виходив з того, що набувачі належним чином не виконували взятих на себе зобов'язань за договорами довічного утримання;

- в ухвалі від 26 лютого 2014 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін ухвалені у справі судові рішення, дійшов висновку, що набувач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання по догляду за відчужувачем, а відсутність розписок про передання позивачу коштів щомісячного грошового утримання не свідчить про невиконання відповідачем своїх обов'язків за договором довічного утримання

- в ухвалі від 24 липня 2013 року суд касаційної інстанції, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, зазначив про порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи;

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва

від 29 липня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко