Справа №303/2298/16-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого-судді Куцкір Ю.Ю.

при секретарі Славич М.В.

з участю державного виконавця Резуненко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мукачево подання старшого державного виконавця РВ ДВС Мукачівського МРУЮ ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2, за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець РВ ДВС Мукачівського МРУЮ ОСОБА_1 звернувся до суду із поданням, погодженим з начальником РВ ДВС, про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2 за межі України.

Подання мотивоване тим, що на виконанні у РВ ДВС знаходиться зведене виконавче провадження за №44336459 від 25.02.2013 року, до складу якого входять: виконавче провадження №36718351 від 22.02.2013 року з примусового виконання виконавчого листа №701/647/12, виданого Берегівським районним судом 10.05.2012 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей у розмірі по 350 гривень, щомісячно, починаючи з 27.02.2012 року та виконавче провадження №27830412 від 27.07.2011 року з примусового виконання виконавчого листа №2-73, виданого Берегівським районним судом 17.03.2011 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки у розмірі 350 гривень, щомісячно, починаючи з 08.12.2010 року. Вказує на те, що боржник ухиляється від сплати аліментів, рішення суду не виконується, що свідчить про те, що останній ухиляється від сплати аліментів. Тому, просить встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобовязань за рішенням суду.

В судовому засіданні старший державний виконавець Резуненко М.А. подання підтримала, просила суд його задоволити.

Вивчивши подання з доданими до нього документами суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Законодавством України встановлено випадки, у яких застосовуються такі обмеження, визначено порядок та умови їх застосування, зокрема, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обовязково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобовязань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобовязань.

Крім того, застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Згідно з п. 2 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Відповідно до п. 3 ст. 2 Протоколу № 4 на здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В судовому засіданні встановлено, що 22.02.2013 року РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №701/647/12 виданого 13.04.2012 року Берегівським районним судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів у твердій грошовій сумі на утримання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та Павла, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі по 350 гривень, щомісячно на кожну, до досягнення ними повноліття, починаючи з 27.02.2012 року, а також 27.07.2011 року РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-73 виданого 17.03.2011 року Берегівським районним судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4.

Судом встановлено, що будь-які докази, які підтверджують одержання боржником усіх документів, що виносились у процесі виконання виконавчого провадження, як це передбачено вимогами ч. 5 ст. 25, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», а також докази того, що боржник ухиляється від виконання зобовязань, відсутні.

Посилання на заборгованість за виконуваними виконавчими листами за відсутності відповідних доказів не свідчить про цілеспрямоване ухилення боржника від виконання зобовязання та наявність у боржника паспорту і реальної можливості для виїзду за кордон з цією метою.

Крім того, державним виконавцем не надано доказів того, що ним відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» було вичерпано весь передбачений перелік заходів щодо примусового виконання судового рішення або всі вони виявилися безрезультатними.

Як зазначив Верховний Суд України в Судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобовязань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з обєктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обовязків. У звязку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Ухилення боржника від виконання своїх зобовязань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене обєктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, субєктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобовязання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобовязань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України старший державний виконавець РВ ДВС Мукачівського МРУЮ ОСОБА_1 не надала доказів того, що нею вичерпано всі заходи, передбачені ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», щодо примусового виконання судового рішення або всі вони виявилися безрезультатними. Також не надано доказів того, що боржник умисно ухиляється від виконання зобовязань, за час виконання виконавчих листів виїжджав за межі України, а також те, що останній не зявлявся на виклики державного виконавця та його дії свідчать про намір виїхати за кордон.

Таким чином, при зверненні до суду із зазначеним поданням старший державний виконавець не навів жодних з перелічених обставин, а послався, як на підставу для обрання такого обмеження боржнику, тільки на наявність боргових зобовязань та відсутність майна, що не може бути визнане судом таким, що свідчить про умисне ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст. 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 210, 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання старшого державного виконавця РВ ДВС Мукачівського МРУЮ ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2, за межі України - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий Ю.Ю. Куцкір