АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

05 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивач звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3, в якому, посилаючись на те, що спільне володіння та користування майном є неможливим, відповідачу належить 40/100 частин квартири, а частка відповідача є незначною, та не може бути виділена в натурі, а припинення права власності відповідача на належну відповідачу частину квартири не завдасть йому ніякої шкоди, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила припинити право власності ОСОБА_3 на 40/100 частин спірної квартири, стягнути з неї на користь ОСОБА_3 належні йому грошові кошти у розмірі 296 121, 00 грн., визнати за ОСОБА_1 право власності на 40/100 частин спірної квартири.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач через свого представника звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалась на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Вказувала, що судом першої інстанції не враховано, що частка відповідача не може бути виділена в натурі, та розподіл житла між сторонами з урахуванням норм чинного житлового законодавства є неможливим. Судом не враховано, що наявність неприязних стосунків між сторонами унеможливлює спільне володіння і користування квартирою.

Вказувала, на помилковість висновків суду про те, що відповідач не має іншого житла для проживання, оскільки він може проживати зі своєю сім'єю. Крім того, суми коштів внесених позивачем на депозит суду (компенсації), вистачає на придбання однокімнатної квартири в передмісті, а припинення права власності не завдасть істотної шкоди відповідачу.

Посилаючись на незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, які підлягали застосуванню, просила скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з підстав наведених в ній.

Відповідач, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам: ОСОБА_3 та ОСОБА_1, шлюб між яким розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2014 року.

Спірна квартира є однокімнатною, з жилою площею 13,10 кв.м., та загальною площею 29,90 кв.м.

Сторони є співвласниками спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 08.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Найдою О.І., та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 28.02.2008 року. Частка ОСОБА_1 становить 60/100 частин квартири, а частка ОСОБА_3 40/100 частин квартири.

Позивач, посилаючись на те, що частка відповідача є незначною та не може бути виділена в натурі, і у відповідача існує можливість проживати в іншому житлі, яке належить членам його сім'ї, в порядку ст. 365 ЦПК України просила припинити право власності ОСОБА_3 на 40/100 частин квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, що мають значення для справи, на які посилалася позивачка, та відсутності правових підстав для припинення права власності відповідача на 40/100 частину у праві спільної власності на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-BP «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до змісту вказаної статті для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Тобто, при застосування статті 365 ЦК України, зокрема, пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників (правова позиція, висловлена ВСУ при розгляді справи № 6-68цс14).

При цьому для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених законом, виходячи з вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги що, у разі припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, це не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_3 з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що іншого житла, окрім 40/100 частини спірної квартири, відповідач не має, проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні платежі. Відповідно до довідки з Солом'янського РУ ГУ МВС та характеристики КП «Індустріальне» Солом'янської РДА в м. Києві, за місцем свого проживання характеризується з позитивної сторони, скарг від сусідів на нього не надходило.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача на те, що ОСОБА_3 має інше житло для проживання, є безпідставними, оскільки позивачем у встановленому законом порядку не доведено наявність у відповідача іншого житла. Матеріали справи не місять доказів на підтвердження доводів позивача.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач може проживати за місцем проживання його батьків є припущеннями. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги, що частка відповідача є незначною.

Як роз'яснив Верховний Суд України в аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ,питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Ураховуючи наведене, та те що частка відповідача становить 40/100, що у співвідношені до загальної площі квартири становить майже половину спірного майна, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що 40/100 частини у праві власності спірної квартири є меншою, але її не можна вважати незначною.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді

Справа № 760/15980/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6249/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Усатова І.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.