Справа №461/463/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Романюка В.Ф.

при секретарі Куц Н.З.

з участю: представника відповідача ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_1

представника відповідача ДКС України - ОСОБА_2

прокурора відділу забезпечення представництва у судах прокуратури Львівської області - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області, Держави України в особі Державної казначейської служби України, з участю: прокуратури Львівської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області, Держави України в особі Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України (надалі ГУ МВС України у Львівській області) на його користь кошти в сумі: 3700,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди завданої в результаті незаконних дій працівників Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (ГУМВС України у Львівській області); в сумі 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті незаконних дій посадових осіб ГУМВС України у Львівській області при нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невидані своєчасно предмети речового майна, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації; Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 кошти в сумі: 3700,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди завданої в результаті незаконних дій працівників ГУМВС України у Львівській області; в сумі 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті незаконних дій посадових осіб ГУМВС України у Львівській області при нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невидані своєчасно предмети речового майна, що спричинила приниження честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб ГУ МВСУ у Львівській області, що полягали у невиплаті йому грошової компенсації за невидані своєчасно предмети речового майна являються незаконними, чим порушено його конституційні права.

Крім цього, ОСОБА_4 покликається на постанову Сокальського районного суду Львівської області від 31.05.2011 р., якою його позовні вимоги задоволено. Дана постанова набрала законної сили 06.03.2014 р. на підставі ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №876/2722/14.

Так, 13.09.2014 р. простим листом згідно супровідної за вих. №09.01-45/525в-6-8621 від 10.09.2014 р. з Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 отримав постанову ВП №44004621 про закінчення виконавчого провадження винесену 10.09.2014 р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Львівській області ОСОБА_5

Також, ОСОБА_4 покликається на те, що мінімальна сума недоотриманих прибутків, яка могла бути отримана ним в результаті незаконних дій ГУ МВС України у Львівській області, якщо б він їх просто помістив на депозитний рахунок в банк, в період з 01.01.2007 р. по 28.08.2014 р. могла б становити 3702,71 грн.

Крім цього, для відновлення попереднього стану ОСОБА_4 вимагає для відшкодування моральної шкоди суму в 100000,00 грн. тому, що на підставі вимог ст.56 Конституції України дане право на відшкодування моральної шкоди гарантовано і наступає тільки у випадку незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади. Вважає, що вказана ним сума являється адекватною враховуючи порушення прямих прав посадовими особами ГУ МВС України у Львівській області до повноважень, яких входить фактичне гарантування дотримання цих прав.

Враховуючи наведене, просить позов задоволити.

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не зявився, у клопотанні від 08.02.2016 року, просить проводити розгляд справи за його відсутності, зазначив, що підтримує вимоги та доводи, висвітлені в позовній заяві. /а.с.20/.

Представник відповідача ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_1 у судовому засіданні, позовні вимоги заперечила, подала письмові заперечення /а.с.51-57/ та додатково пояснила, що ГУМВС України у Львівській області заперечує щодо заявлених позовних вимог та вважає їх необгрунтованими та безпідставними, оскільки спір виник через практичну реалізацію законодавцем окремих норм матеріального права і вини чи протиправності дій у цьому саме посадових осіб ГУМВС України у Львівській області не має.

Також, представник відповідача, звертає увагу на той факт, що розрахунок суми відшкодування ніби-то втраченого позивачем заробітку, що описаний останнім в цивільному позові та згідно якого ОСОБА_4 просить стягнути з ГУМВС певну суму коштів - є абсурдним, необгрунтованим та безпідставним, а також не являється самодостатнім доказом. Оскільки, такий розрахунок не може судом братись до уваги за основу при визначенні такого роду стягнення, оскільки зроблений по-перше особою, що не має належної на те освіти, по - друге - описаний за відсутності здорового глузду, адже особа, зокрема непрацюючий позивач маючи на утриманні декількох неповнолітніх дітей, явно вводить суд в оману, про ніби-то можливе зберігання коштів в сумі 1898,20 грн. на депозитному рахунку Ощадбанку протягом 8 років, а не вкладення отриманого доходу в бюджет та потреби багатодітної сімї. Крім того, це тільки віртуальний варіант недоотримання дозаробітку, адже ні позивач ніхто інший не може запевнити суд про саме такий 100 % розвиток подій.

З цього випливає, що ОСОБА_4 не маючи належної освіти, не розуміючи принципів належного розрахунку, власноручно зробив такий розрахунок, та просить на його основі задоволити вимогу про стягнення на свою користь із державної установи, що фінансується із державного бюджету України певної суми коштів при цьому намагається ввести в оману суд щодо суми втраченого заробітку викладеного у власноручно зробленому розрахунку.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_4 щодо стягнення з ГУМВС України у Львівській області на його користь, кошти в сумі 1000000 (один мільйон грн.) на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті протиправних дій ГУМВС України у Львівській області, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації повідомляє наступне.

Позовна заява ОСОБА_4 та матеріали, додані до неї свідчать, що позивач не обґрунтував вимогу про стягнення на його користь 1000000 грн. Отже, на думку ГУМВС України у Львівській області вказана вимога задоволенню не підлягає з мотивів її необґрунтованості та недоведеності.

Окрім цього, позивач в заяві не навів підтверджень своїх позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в сумі 1003700 грн. (один мільйон три тисячі сімсот грн.), не надав будь-яких доказів такої шкоди, крім власноручної, нічим необгрунтованої суми в позовній заяві.

Відтак, враховуючи наведене, просить узадоволенні позову ОСОБА_4 до ГУМВС України у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ДКС України ОСОБА_2 у судовому засіданні, позовні вимоги заперечив, подав письмові заперечення /а.с.27-28, 50/ та додатково пояснив, що жодним нормативно-правовим документом на органи Державної казначейської служби України не покладено функції і обовязки по представництву інтересів держави Україна, відтак, позов заявлено до неналежної особи, що на нашу думку, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Також зазначає, що органи Державної казначейської служби України не здійснюють контроль за діяльністю інших державних органів, та судових зокрема, а отже і не несуть відповідальності за їх протиправні дії чи бездіяльність. Окрім того, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про незаконність дій чи бездіяльності відповідачів, що, проте, є обовязковою умовою для виникнення права на відшкодування шкоди, завданої ними.

Що стосується розміру самої шкоди, то позивач повинен був обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чифізичних страждань або втрат майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Заявник повинен надати до суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути з Державного бюджету України.

Окрім цього, ОСОБА_4 не підтверджено факт заподіяння йому моральної шкоди у зазначеному розмірі та з чого виходив позивач при оцінці заподіяної йому моральної шкоди.

Враховуючи наведене, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Прокурор відділу забезпечення представництва у судах прокуратури Львівської області - ОСОБА_3, який вступив у цивільну справу №461/463/16-ц згідно клопотання №05/2-291вих.16 від 28.03.2016 р. /а.с.41/ у судовому засіданні, позовні вимоги заперечив, подав письмові заперечення /а.с.46-49/ та додатково пояснив, що позовні вимоги ОСОБА_4 мотивовані тим, що в період несення ним служби в Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області з 1994 по 2006 рік його лише частково забезпечували форменим одягом, а при виході на пенсію працівникам ОВС ГУ МВС України у Львівській області проводилось нарахування та виплачувались кошти за невидані предмети речового майна.

Згідно витягу з наказу №331о/с від 01.08.2015 р. та платіжного доручення №1454 від 28.08.2014 р. боржником проведено розрахунок грошової компенсації та виплачено ОСОБА_4 за невидані предмети речового майна за період несення ним служби у Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області грошові кошти у сумі 1898,20 грн.

Посилаючись на те, що вказані кошти він міг би помістити на депозитний рахунок в банк, отримавши за період з 01.01.2007 р. по 28.08.2014 р. відсотки за вкладом у розмірі 3702,71 грн., а також положення ст.56 Конституції України, просить суд стягнути вказану суму, як матеріальну шкоду та 1000000 грн. моральної шкоди.

Однак, позивачем не доведено реальність намірів та можливість реального отримання заявленої в позові суми як прибутку.

Так, він посилається на те, що міг би зазначені кошти помістити на депозитний рахунок в банк та отримати за період з 01.01.2007 р. по 28.08.2014 р. відсотки за вкладом у розмірі 3702,71 грн., долучивши до позовної заяви копії довідок AT «Ощадбанку» про відсоткові ставки по депозитах для фізичних осіб терміном дії понад 12 місяців від 18.05.2009 р., 17.05.2011 р. та 13.05.2013 р..

Однак, звільнено ОСОБА_4 з ОВС 25.12.2006 р., а першу довідку з банку про розмір відсоткової ставки за депозитом він взяв лише 18.05.2009 р., тобто лише через 2,5 роки після звільнення.

Крім того, позивачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні дані, підтверджуючі, що розрахункові кошти, отримані ОСОБА_4 при звільненні, також були розміщені на депозитному рахунку в AT «Ощадбанк», і він отримував з них відсотки.

За таких обставин, наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно - правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

У позовній заяві ОСОБА_4 наводить ряд обставин, якими він мотивує розмір компенсації моральної шкоди, однак жодним чином не обґрунтовує якими саме доказами підтверджується те, що йому, у звязку із несвоєчасною виплатою грошової компенсації за невидані предмети речового майна, спричинено моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, порушено стосунки з оточуючими людьми.

З огляду на викладене, розмір компенсації матеріальної та моральної шкоди, який просить стягнути ОСОБА_4, не підтверджений жодним належним доказом, а тому просить у задовленні позову відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Сокальського районного суду Львівської області від 31.05.2011 р. позовні вимоги ОСОБА_4 до ГУ МВС України у Львівській області, третьої особи: Управління ДК України у Львівській області про виплату грошової компенсації за невидані своєчасно предмети речового права задоволено повністю. /а.с.6-7/.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2014 р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ГУ МВС України у Львівській області на вищевказану постанову. /а.с.8/.

Так, 01.07.2014 р. Сокальським районним судом Львівської області видано виконавчий лист щодо виконання постанови Сокальського районного суду Львівської області від 31.05.2011 р. /а.с.9/.

10.09.2014 р. головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області Германчуком Р.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. /а.с.10/.

Як покликається ОСОБА_4 мінімальна сума недоотриманих прибутків, яка могла бути ним отримана в результаті незаконних дій ГУ МВС України у Львівській області, якщо б він їх просто помістив на депозитний рахунок в банк, в період з 01.01.2007 р. по 28.08.2014 р. могла б становити 3702,71 грн. На підтвердження, чого надає копії довідок з ВАТ «Державний ОСОБА_6 України», про відсоткову ставку по депозитах термін дії яких більше 12 місяців. /а.с.11, 12, 13/.

Відповідно до вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідач - ГУМВС України у Львівській області як державна установа, що фінансується за рахунок коштів Державного бюджету є розпорядником бюджетних коштів. Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України, які вважаються бюджетними зобов'язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються.

Згідно пунктів 20, 24 частини 1 ст.116 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року №2456-VI взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України та нецільове використання бюджетних коштів є порушеннями бюджетного законодавства.

Відповідно до ст.119 Бюджетного кодексу України, нецільове використання бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають: бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет); напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів; бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Безпідставними є доводи позивача про порушення відповідачем положень ст.ст. 19, 24 Конституції України, так як ОСОБА_4 не наведено фактів недотримання ГУМВС України у Львівській області принципу рівності конституційних прав і свобод громадян України по відношенню до нього.

Як випливає із судової практики Вищого адміністративного суду України, суд може визнати дії відповідача законними чи незаконними та вразі незаконності їхніх дій - зобов'язати провести нарахування/перерахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У ч.1 ст.16 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) законодавчо встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частинами 6-7 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з розясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

В пункті 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Під час розгляду справи, встановлено, що ОСОБА_4 не надав суду жодного належного доказу, який би підтверджував факт протиправних дій або бездіяльності працівників ГУ МВС України, наявність будь-якого причинно-наслідкового звязку між шкодою та діями (бездіяльністю) відповідача.

Крім цього, належним чином позивачем не обґрунтовано вимоги немайнового характеру, не вказано з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як розяснено у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 p.: «суди мають суворо додержувати передбаченого ст.56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою відповідно до ст.62 Конституції України лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного». Крім того, відповідно до ст. 56 Конституції України, завдана шкода відшкодовується не безпосередньо органами державної влади, а за рахунок державного бюджету.

Як вже зазначалось вище, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 p.: «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи».

Проте, ОСОБА_4 не заявлялася позовна вимога про визнання дій посадових осіб ГУМВС України у Львівській області не правомірними.

Отже, сума стягнення матеріальної шкоди ГУ МВС України у Львівській області в розмірі 37 000 грн., а також з Держави України в особі Державної казначейської служби України у сумі 37000,00 грн. обрахована ОСОБА_4, не береться судом до уваги, оскільки така не грунтується на жодних документах, немає будь-яких нормативних чи документальних обгрунтувань такого розрахунку.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки позивачем не доведено причинний зв'язок між заподіяною йому матеріальною та моральною шкодою та неправомірними діями відповідачів, не доведено розміру матеріальної та моральної шкоди, а також не доведено вини відповідачів у її заподіянні, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 44, 56, 60, 61, 63, 84, 214, 215-218 ЦПК України, ст.ст. 16, 23, 1176 ЦК України, Конституцією України, Бюджетним Кодексом України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволення позову ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області, Держави України в особі Державної казначейської служби України, з участю: прокуратури Львівської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.Ф. Романюк