Ухвала

іменем україни

06 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, Служба у справах дітей Синельниківської міської ради, відділ державної виконавчої служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Новий» (далі - ПАТ «АКБ «Новий») звернулося до суду із зазначеним позовом, який в подальшому уточнило, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 22 жовтня 2008 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 54508/05, на підставі якого був наданий кредит в розмірі 150 тис. грн строком до 21 жовтня 2010 року з оплатою за користування кредитом в розмірі 25 % річних, та договір іпотеки, згідно з яким банку надано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. В повному обсязі ОСОБА_4 не виконала взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка була стягнута на користь банку згідно з судовими наказами.

15 вересня 2009 року в межах виконавчого провадження було складено акт опису й арешту майна. 29 листопада 2011 року ВДВС Синельниківського міськрайонного управління юстиції складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно з яким на підставі судового наказу про стягнення 171 144 грн 57 коп., письмової згоди стягувача - АКБ «Новий» - прийняти непродане майно в рахунок погашення боргу, передано квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4

09 грудня 2011 року приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу на підставі даного акта посвідчено та видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 2112, що АКБ «Новий» належить на праві власності майно, що складається з квартири АДРЕСА_1.

Вказане свідоцтво зареєстроване 23 грудня 2011 року КП «Синельниківське МБТІ» та надано витяг про державну реєстрацію прав № 32645286, реєстраційний № 7596336.

04 січня 2012 року банк направив відповідачам вимогу про добровільне звільнення в тридцятиденний термін квартири, а також відповідачі були попереджені про те, що в разі якщо квартира добровільно не буде звільнена, банк звернеться до суду про примусове виселення.

Відповідачі вимоги банку не виконали, квартиру не звільнили.

Справа неодноразово розглядалась судами.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2015 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, яка належить ПАТ «АКБ «Новий», шляхом зняття з реєстрації та виселення ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «АКБ «Новий», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 22 жовтня 2008 року між АКБ «Новий», правонаступником якого є ПАТ «АКБ «Новий», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала грошові кошти у сумі 150 00 грн зі сплатою 25 % річних строком до 21 жовтня 2010 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Судовим наказом Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2009 року на користь банку з ОСОБА_4 стягнуто заборгованість у сумі 170 249 грн 58 коп.

Наказом Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2009 року з ОСОБА_4 як поручителя за кредитним договором, укладеним між позивачем та ОСОБА_3 10 вересня 2008 року, на користь банку стягнуто заборгованість у сумі 47 251 грн 22 коп.

У межах виконавчого провадження складено акт опису та арешту вказаної квартири.

Оскільки торги з реалізації вказаної квартири, що неодноразово призначалися, не відбулися, 29 листопада 2011 року ВДВС Синельниківського МУЮ складено акт про передачу майна стягувачу, згідно з яким ПАТ «АКБ «Новий» прийняв спірну квартиру в рахунок погашення боргу.

09 грудня 2011 року приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області на підставі даного акта посвідчено та видано ПАТ «АКБ «Новий» свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк як власник квартири на підставі ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України має право вимоги про виселення усієї сім'ї відповідачів з квартири, оскільки припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї користування цим будинком, враховуючи, що ОСОБА_4 втратила право власності на спірну квартиру.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час розгляду справи в апеляційній інстанції сторони дійшли мирних домовленостей, в результаті яких 10 грудня 2015 року уклали попередній договір купівлі-продажу спірної квартири, згідно з яким банк зобов'язався до 01 січня 2016 року за договором купівлі-продажу передати ОСОБА_4 квартиру у разі виплати ОСОБА_4 суми 217 500 грн щомісячними платежами до 01 грудня 2016 року. 10 грудня 2015 року на виконання вказаного договору відповідачка вже сплатила банку суму 30 тис. грн.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами фактично виникли інші правовідносини, за яких банк змінив свою первинну правову позицію, коли погодився, що сім'я відповідачів залишиться проживати в квартирі з подальшим її викупом. Тобто правовідносини, на підставі яких заявлявся позов, перейшли в іншу стадію та в інші правовідносини.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, право власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Як вбачається з матеріалів справи, власником квартири АДРЕСА_1 є ПАТ «АКБ «Новий», ОСОБА_4 втратила право власності на спірну квартиру.

10 грудня 2015 року між ПАТ «АКБ «Новий» та ОСОБА_4 був укладений попередній договір.

Відповідно до п. 2.1 попереднього договору банк зобов'язався передати спірну квартиру у власність відповідача на підставі укладеного в майбутньому основного договору купівлі-продажу квартири за умови сплати ОСОБА_4 погодженої сторонами договору ціни.

Пунктом 3.1 попереднього договору купівлі-продажу встановлено, що банк зобов'язується до 01 січня 2017 року продати покупцю майно на умовах, погоджених в цьому договорі, та нотаріально оформити договір купівлі-продажу, тобто саме до 01 січня 2017 року банк зобов'язаний укласти з відповідачем основний договір купівлі-продажу, а не до 01 січня 2016 року, як це вказано в рішенні апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Отже, попередній договір породжує для його сторін зобов'язання лише організаційного характеру - укласти основний договір у строки та на умовах, що оговорені у попередньому договорі.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що згідно з умовами вказаного договору банком не надавалась згода на проживання сім'ї відповідача у спірній квартирі; укладений сторонами попередній договір купівлі-продажу вищевказаної квартири не змінює статусу відповідача та членів її сім'ї та лише за умови укладення основного договору купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_4 набуде право власності на вказану квартиру, а члени її сім'ї набудуть право користування вказаним житловим приміщенням.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана