Справа № 182/1946/15-ц
Провадження № 2/0182/1122/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29.02.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

секретаря Снєгульської В.М.

за участю

Представника позивача ОСОБА_1

Представника позивача ОСОБА_2

Представника відповідача ОСОБА_3

Представника відповідача ОСОБА_4

Представника відповідача - ОСОБА_5

Відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, третя особа: приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_13 про визнання протиправним рішення, визнання недійсним договору міни,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з позовом до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, третя особа: приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та просить суд поновити строк позовної давності, визнати протиправним рішення виконкому Нікопольської міської ради №209/8 від 16.04.1997 року, скасувати рішення виконкому Нікопольської міської ради № 209/8 від 16.04.1997 року, визнати недійсним Договір міни мерія ААЕ № 283822 від 29.05.1997 року з моменту укладення, а саме з 29.05.1997 року, переселити сторони по справі у житлові приміщення, які вони займали до укладення Договору міни, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 на 8/13 частини двокімнатної квартири за №26 будинку 24 по вулиці Невського у м. Нікополі, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в трьохкімнатну квартиру за №79 будинку 18 по вулиці Дружби у місті Нікополі.

В обґрунтування позову послалась на те, що про свої порушені права дізналась тільки 07.08.2014 року з відповіді управління комунального майна стосовно приватизації квартири АДРЕСА_1. Рішенням виконкому Нікопольської міської ради № 209/8 від 16.04.1997 року, яким було дозволено обмін приватизованої 3 кімнатної квартири за адресою: м. Нікополь сул ДружбиАДРЕСА_2 ОСОБА_9 від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1, на інше житло. Зазначене рішення винесено на фальсифікованих документах , оскільки ОСОБА_9 та неповнолітня ОСОБА_8 ніколи не проживали в ІНФОРМАЦІЯ_2 та не придбавали її, акт обстеження житлово-побутових умов було складено представниками ЖРЕО-3 м. Нікополя, які не мали право складати такий акт. До того ж заяву на обмін було подано з 3 кімнатної квартири на одно і двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_3, однак ця квартира придбана не була і фактично 3 кімнатну квартиру було обміняно на 8/13 частин квартири АДРЕСА_4, яка належала сімї ОСОБА_12. Фактично дозволивши обмін на житло значно менше займаного, що суперечить нормам житлової площі та не відповідає меті, що обмін здійснено для поліпшення житлових умов. Також ОСОБА_9 два рази приймала участь у приватизації 2 квартир, що є грубим порушенням чинного законодавства. Оскільки обмін було проведено з грубим порушенням вимог законодавства, то договір міни слід визнати недійсним з моменту його укладення та переселити сторони в приміщення, які вони раніше займали.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник виконавчого комітету Нікопольської міської ради проти позову заперечувала та просила відмовити, оскільки рішення виконкому законне, не порушує прав позивача, строки позовної давності позивачем пропущені без поважних, вимоги безпідставні, надумані та необґрунтовані, позивач не могла не знати про обмін , оскільки сама переселилась і до цих пір претензій в неї не було.

Представник ОСОБА_8, ОСОБА_9 проти позову заперечував, вважає, що вимоги безпідставні та надумані та подані з пропущенням строків позовної давності, при укладенні договору міни права позивача не були порушені( а.с.72-74).

Представник відповідача ОСОБА_5 проти позову заперечувала та просила відмовити, оскільки обставини зазначені в позові є надуманими та безпідставними, позов поданий через 18 років з дня укладення договору міни, договір міни укладався добровільно, в належній формі, всі розуміли значення своїх дій, після укладення договору переселились та проживають в квартирах до цих пір.

Відповідач ОСОБА_6 проти позову заперечувала та просила суд відмовити, оскільки на день укладення договору міни всіх все влаштовувало, сторони переселились і проживають в цих квартирах до цих пір, що сталось через 18 років після обміну не зрозуміло.

Відповідач ОСОБА_11 визнано судом недієздатним, опікуном є ОСОБА_6, яка як законний представник проти позову заперечувала та просила суд відмовити позивачу.( а.с.95-96)

Відповідачі ОСОБА_10, ОСОБА_11 подали заяви про розгляд справи за їх відсутності та просять в позові відмовити ( а.с. 69,115)

Третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_13 подала письмові заперечення проти позову та просила суд розглянути справу за її відсутності ( а.с. 28-29,119)

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 29.05.1997 року було укладено договір міни 8/13 частин квартири АДРЕСА_5 від імені ОСОБА_6, яка діяла за себе та як законний представник неповнолітніх дітей ОСОБА_15,ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, на квартиру АДРЕСА_6, яка належала ОСОБА_7, ОСОБА_16, ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_6( а.с. 8)

Для укладення договору міни нотаріусу сторонами було надано: Рішення виконкому Нікопольської міської ради №209/11 від 16.04.1997 року „Про дозвіл на обмін приватизованої квартири від імені неповнолітніх ОСОБА_17, ОСОБА_11, ОСОБА_6О. та Рішення виконкому Нікопольської міської ради № 209/6 від 16.04.1997 року „Про дозвіл на обмін приватизованої квартири від імені неповнолітньої ОСОБА_8І.( а.с. 6 зворот,32,33), правовстановлюючі документи на вказані квартири, свідоцтва про власність на житло та обидві квартири( а.с.11,26,34), довідки-характеристики Нікопольського МБТІ та копії свідоцтв про народження неповнолітніх дітей ( а.с.26) ( а.с.166-180).

На підставі договору міни від 29.05.1997 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_6, ОСОБА_15, ОСОБА_11, ОСОБА_11 ( а.с.26)

На підставі договору міни від 29.05.1997 року право власності на 8/13 частин квартири АДРЕСА_8 було зареєстровано за ОСОБА_7, ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_8 ( а.с.26)

На підставі договору дарування від 25.01.2006 року №122 інші 5/13 частин квартири АДРЕСА_8 також було зареєстровано за ОСОБА_7О.( а.с.27)

ОСОБА_16 помер 03.07.2003 року ( а.с.199), однак право власності на підставі договору міни від 29.05.1997 року за ним залишається зареєстрованим.

Після укладення договору міни ОСОБА_6 та її неповнолітні діти ОСОБА_15,ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, переселились в квартиру АДРЕСА_9, де і проживають на сьогоднішній день.

Позивач ОСОБА_14 переселилась до квартири АДРЕСА_10 та зареєструвалась в квартирі 26.06.1997 року( а.с.5 зворот)

ОСОБА_9 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_7 23.06.1997 року( а.с.58), а ОСОБА_8 з 12.04.2007 року ( а.с.59)

Відповідно до п.4 ЦК України передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав та обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оспорюване позивачем рішення виконкому Нікопольської міської ради №209/8 прийнято 16.04.1997 року „Про дозвіл на обмін приватизованої квартири від імені неповнолітньої ОСОБА_8І..

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо визнання протиправним зазначене рішення та його скасування через порушення прав неповнолітньої на той час ОСОБА_8, яка є на даний час відповідачем по справі, однак не зазначає які саме її права, свободи чи інтереси порушені цим рішенням. Також обставини на які посилається ОСОБА_14 стосуються внутрішніх відносин і домовленості між батьками дитини та самими співвласниками квартири ОСОБА_8, а тому зазначені позивачкою підстави для визнання протиправним та скасування рішення виконкому №209/8 не ґрунтуються на нормах права.

Оскільки договір міни укладено 29.05.1997 року, то до спірних правовідносин слід застосувати ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 241 ЦК (1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Статтею 242 ЦК (1963 року) передбачено, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Статтею 48 ЦК (1963 року) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Як вбачається з пояснень представників позивача позивач ОСОБА_14 після укладення договору міни одразу переїхала до квартири АДРЕСА_11, в червні 1997 року зареєструвалась в квартирі та постійно там проживає, сплачує комунальні платежі, але до суду звернулась з позовом про визнання недійсним договору міни тільки 25.03.2015 року посилаючись на порушення норм ЖК при обміні, порушенні прав неповнолітньої, оскільки при обміні не поліпшені умови дитини, та на порушення законодавства при приватизації відповідачем ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_12.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача зводяться до оспорювання набутих прав власності відповідачів понад 18 років потому , при цьому не зазначаючи, які норми матеріального права, що діяли на момент укладення договору міни, порушені.

Як зазначено вище, до суду позивач звернулась лише 25.03.2015 року.

Згідно п. 6 Перехідних положень ЦК України "Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом".

Оскільки договір міни був укладений 29.05.1997 року, то в даному випадку слід застосувався загальний строк позовної давності в три роки (ст. 71 ЦК УРСР 1963 року), так як на момент набрання чинності ЦК України (на 1 січня 2004 року) строк позовної дальності закінчився.

Відповідно до ст. 71 ЦК (1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 74 ЦК (1963 року) визначено, що вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Стаття 75 ЦК (1963 року) передбачає, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦК (1963 року) передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Стаття 80 ЦК (1963 року) визначає, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позивач зазначає, що вона дізналась про порушення своїх прав лише 07.08.2014 року, коли довідалась з відповіді управління комунального майна , що відповідач ОСОБА_9 не придбавала квартиру15 в будинку 112а по вулиці Шевченка в м. Нікополі ( а.с.6), а тому вважає, що строки позовної давності пропущені з поважних причин.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 ніяких обставин по предмету спору не знають та не підтвердили, оскільки сторін не знають.

Однак як вбачається з встановлених судом обставин, позивач особисто укладала договір міни 29.05.1997 року, переїхала до квартири та проживає в ній після обміну більше 18 років, а тому її право на позов виникло з дня укладення договору міни ще 29.05.1997 року, а тому строки позовної давності закінчились ще в 28.05.2000 року.

Отже враховуючи вище викладене, суд дійшов до висновку, що зазначені позивачем причини пропуску строку позовної давності не є поважними, а тому позивачу в задоволенні позовних вимог слід відмовити у звязку із закінченням строку позовної давності для предявлення позову про визнання протиправним та скасування рішення та визнання недійсним договору міни.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позовних вимогах про визнання протиправним та скасування рішення та визнання недійсним договору міни, то і вимоги про переселення сторін, також задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 48, 71,74-76,80,241,242 ЦК (1963 року), ст. ст. 3, 10, 11,57- 60, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_7 відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його оголошення через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_20