Справа № 159/1246/16-ц
Провадження № 2/159/571/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді: Лесика В.О.,

при секретарі: Жукової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільської ради про визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільської ради про визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування, яка знаходиться в с. Зелена Ковельського р-ну площею 0,20 га. для ведення особистого підсобного господарства.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивачка вказує, що рішенням 7-ої сесії ОСОБА_3 сільської Ради народних депутатів Ковельського району від 05 листопада 1991 року №7/3, за її чоловіком було закріплено в довічне володіння з правом успадкування землі біля будинків в межах села Зелена, Ковельського району площею 0.20 га.

09 липня 2013 року її чоловік ОСОБА_4 Євстихієвич помер. За його життя та по сьогоднішній час вони користуються вказаною земельною ділянкою в с. Зелена, Ковельського району. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина за законом, яку вона прийняла та 18 лютого 2014 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, ? будинку в місті Ковелі, по вул. Винниченка, 52, яке належало спадкодавцю (її чоловіку) на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку.

Однак успадкувати усе майно після смерті чоловіка вона не може, оскільки за життя він не виготовив усю необхідну правовстановлюючу документацію на земельну ділянку в с. Зелена Ковельського району. Вона звернулась до нотаріальної контори з метою отримання у спадщину вказаної земельної ділянки, однак їй було відмовлено на підставі того, що немає необхідних правовстановлюючих документів.

В неї з чоловіком було дві доньки, ОСОБА_2 - відповідачка по справі, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 - 01 лютого 1998 року - померла. Відповідно вона та відповідачка по справі ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги. ОСОБА_2 від спадщини після смерті батька відмовилась, інші спадкоємці відсутні.

За життя її чоловік розпочав процедуру та збір документів для приватизації цієї земельної ділянки, однак не встиг її завершити.

Відповідно вона звернулась до ОСОБА_3 сільської ради про надання їй дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ОСГ на що їй запропоновано звернутися до суду, органів нотаріату для оформлення спадщини.

Вона прийняла спадщину в порядку встановленому ст. 1268 Цивільного кодексу України шляхом фактичного вступу в володіння спадковим майном, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем, що підтверджується випискою з будинкової книги .

В судове засідання позивачка не зявилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримує повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги сільська рада підтримує повністю.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримує повністю.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Як встановлено в судовому засіданні, спадкодавець ОСОБА_4 за життя отримав земельну ділянку в межах ОСОБА_3 сільської ради Ковельського району для ведення підсобного господарства в розмірі 0,20 га з правом довічного володіння та успадкування на підставі рішення ОСОБА_3 сільської ради Ковельського району від 05.11.1991 року № 7/3. Правомірність надання земельної ділянки відповідало вимогам діючого законодавства на той час і зокрема:

Право довічного успадковуваного володіння землею було введено Земельним кодексом ОСОБА_6 РСР від 18 грудня 1990 року. Таке право законодавчо визнавалось у період з 15 березня 1991 року до 13 березня 1992 року. Так, відповідно до ст. 6 Земельного кодексу ОСОБА_6 РСР 1990 року. у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам ОСОБА_6 РСР для:

●ведення селянського (фермерського) господарства;

●ведення особистого підсобного господарства;

●будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель;

●садівництва; дачного і гаражного будівництва;

●традиційних народних промислів;

●у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання.

Після запровадження права колективної та приватної власності на землю у 1992 році, в Земельному кодексі України в новій редакції від 13 березня 1992 року. право довічного успадковуваного землеволодіння передбачено не було. Згідно зі ст. 6 Земельного кодексу України 1992 року громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та особистого підсобного господарства могли також надаватись у постійне користування. Таким чином, з 13 березня 1992 року. надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване землеволодіння було припинено, проте ті особи, які набули це право до вказаної дати, зберігають право довічного успадковуваного землеволодіння до того моменту, доки вони за власним бажанням не переоформлять земельну ділянку на одному із прав, передбачених чинним земельним законодавством. Зокрема, у п. 8 Постанови Верховної Ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13 березня 1992 року встановлено, що громадяни, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Отже, наведені обставини фактично визнано сторонами та підтверджено вказаним вище рішенням ОСОБА_3 сільської ради Ковельського району від 05.11.1991 року.

Після звернення позивачки як спадкоємця із заявою до ОСОБА_3 сільської ради про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ОСГ сільська рада фактично вказану заяву залишила без розгляду, зазначивши у рішенні від 05.02.2016 року про підтримання пропозиції спеціаліста-землевпорядника сільської ради про звернення позивачки до суду, органів нотаріату для оформлення спадщини.

На переконання суду, таке рішення не відповідає Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону питання регулювання земельних відносин вирішується сільськими, селищними та міськими радами виключно на пленарних засіданнях, а ст. 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад.

Відповідно до ст. 118 ЗК України, сільська рада, отримавши клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зобовязана у місячний строк її розглянути та дати такий дозвіл або надати мотивовану відмову у його наданні.

Зазначені вимоги законодавства відповідачем по справі виконані не були, що дає підстави суду для задоволення позову частково.

Що стосується вимоги позивачки про визнання за нею в порядку спадкування за законом права користування спірною земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства, то суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Ст. 152 ЗК України регламентовані способи захисту прав на земельні ділянки, а саме згідно п. 1 ч. 3 цієї статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Відповідно до вимог ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Виходячи із зазначених норм, суд вважає, що перехід права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності таких фактів:

- ухвалення рішення компетентного органу про передачу у постійне користування земельної ділянки;

- виготовлення технічної документації на неї;

- визначення меж земельної ділянки в натурі;

- оформлення у встановленому законодавством порядку правовстановлюючих документів, а також їх реєстрацію.

Враховуючи, що спадкодавцем зазначені вимоги не були дотримані, він за життя не вчинив будь-яких дій щодо закріплення за собою права власності на земельну ділянку, передану йому рішенням сільської ради в довічне користування 05.11.1991 року, а тому є неправомірним визнання такого права судом за спадкоємцем.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 27, 60, 80, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 26 ЗУ«Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 12, 118, 125, 152 ЗК України, ст. 1218 ЦК України суд,

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_3 сільську раду Ковельського району повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,20 га з цільовим призначенням для особистого сільського господарства, яка знаходиться в межах ОСОБА_3 сільської ради та перебувала у довічному успадковуваному володінні до дня смерті ОСОБА_4 (09 липня 2013 року) і яка була надана йому в довічне володіння з правом успадкування на підставі рішення ОСОБА_3 сільської ради народних депутатів Ковельського району від 05 листопада 1991 року № 7/3 «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель на території сіл Зелена та ОСОБА_7 станом на 01 листопада 1991 року».

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:ОСОБА_8