УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гвоздика П.О., Завгородньої І.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2014 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2015 року, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 2 118 145 грн боргу за договором позики та вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування судових рішень відсутні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Встановивши те, що 13 червня 2010 року ОСОБА_5 взяв у позивача в борг 265 тис. доларів США, які зобов'язався повернути до 14 вересня 2010 року, про що особисто написав розписку, однак свого обов'язку у визначений строк не виконав та суму одержаних коштів ОСОБА_4 не повернув, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням судами норм матеріального та процесуального права, а також відсутні передбачені ч. 2 ст. 338 ЦПК України підстави для скасування судових рішень.

Наведені у касаційні скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

П.О. Гвоздик
І.М. Завгородня
В.І. Мартинюк