АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про визнання поруки припиненою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання поруки припиненою (в частині).

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що 15 вересня 2005 року між ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є відповідач - ПАТ «ПУМБ», було укладено договір поруки № 20-2005-Ф/З, за яким та договором № 1 до нього, поручитель несе солідарну відповідальність разом з боржником за кредитним договором № 2005-20-Ф від 15 вересня 2005 року, укладеним між ЗАТ «Донгорбанк» та ОСОБА_6

Справа №761/839/16-ц
№ апеляційногопровадження:22-ц-796/5233/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач вважала, що порука, передбачена Договором поруки, підлягає визнанню судом припиненою, оскільки у зв'язку із виниклою заборгованістю ОСОБА_6 за кредитним договором, відповідач 09 грудня 2015 року звернувся до ОСОБА_6 та ОСОБА_4, як до солідарних боржників, до суду із позовом про стягнення заборгованості. Проте, у зв'язку із тим, що кредитним договором було передбачено погашення кредиту періодичними платежами, позивач вважала поруку припиненою в частині поруки за виконання ОСОБА_6 грошових зобов'язань зі сплати кредиту, процентів по строковій заборгованості, процентів за безпідставне користування кредитом (по простроченій заборгованості), комісії за невикористання суми кредитної лінії, комісії за надання траншу за кредитним договором, неустойки і відшкодування збитків згідно з умовами основного зобов'язання відповідно до кредитного договору та додаткових угод до нього, щодо яких строк погашення настав до 09 червня 2015 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, рішення ухвалене в результаті неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, неправильного визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин, порушення та неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ «Перший Український міжнародний банк», проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 вересня 2005 року між Банком та ОСОБА_6 було укладено Кредитний договір № 2005-20-Ф, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит на купівлю нерухомості в сумі 342900,00 доларів США із строком повернення кредиту у повному обсязі до 14 вересня 2020 року (а.с. 8-11).

В подальшому, між сторонами були укладені додаткові договори до кредитного договору, за якими було змінено умови договору, а також остаточно встановлено суму кредиту в розмірі 520000,00 доларів США зі сплатлю 12 % річних.

Додатковою угодою № 4 кредитний договір було укладено в остаточній редакції (а.с. 28-36).

15 вересня 2005 року між Банком та позивачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 20-2005-Ф/З, за яким поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором (а.с. 5-6).

В подальшому до договору поруки було внесено зміни шляхом укладення договору №1 (а.с. 7).

Відповідно до п. 4.1. договору поруки, цей договір набуває чинності з моменту підписання і діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч.2 ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно до норм частини 4 статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно із роз'ясненнями, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову.

При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-106цс14, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

За умови пред'явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання.

Також згідно із правовою позицією, висловленою у справі 6-170цс13, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Із матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2015 року Банком було надіслано вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом станом на 25 червня 2015 року (а.с. 74).

Відповідно до Правової позиції у справі № 6-190 цс 14, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Враховуючи викладене, оскільки договором поруки було встановлено його дію до повного виконання сторонами всіх зобов'язань за цим договором, а із вимогою про дострокове виконання зобов'язань за договором відповідач звернувся 26 червня 2015 року та в подальшому протягом шести місяців пред'явив позов до боржника та поручителя 09 грудня 2015 року в межах строку дії договору поруки, суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Щодо посилання представника позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 на правову позицію, висловлену Верховним Судом України під час розгляду справи №6-53цс 14, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до вказаної правової позиції зазначено, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Так, згідно із п. 8.7.7. кредитного договору, в редакції додаткової угоди № 4 зазначену в п. 8.7.6. цього договору вимогу банку про дострокове повернення кредиту разом із оплатою процентів за користування кредитом позичальник зобов'язаний виконати в строк не пізніше 60 календарних днів з дня її отримання позичальником. Зі спливом встановленого цим пунктом договору строку виконання вимоги банку, останній набуває право розпочати стягнення суми заборгованості за цим договором в судовому порядку.

Таким чином, після виникнення заборгованості позичальника у березні 2015 року, банк після сплину шестидесятиденного терміну, встановленого договором, звернувся із вимогою до боржника про дострокове погашення кредиту разом із нарахованими відсотками і в грудні 2015 року із позовом до боржника та поручителя, скориставшись своїм правом на дострокове погашення кредиту.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: