Провадження №2/760/7189/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Січкар Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Київської міської ради, третя особа-ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування на частину домоволодіння та вселення, -

В С Т А Н О В И В :

08.09.2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів та просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 5/18 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та вселити у житловий будинок АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 р. чоловік позивачки ОСОБА_6 був інвалідом ІІ групи, а згодом був визнаний інвалідом І групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 10.07.2009 р., а тому він успадкував на підставі ст. 535 ЦК Української РСР після смерті свого батька ОСОБА_7 незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки спадкового майна, яка належала б йому у разі спадкування за законом.

В зв'язку з вищевикладеним, позивачка вважає, що вона, як дружина померлого ОСОБА_6, має право на визнання за нею права власності на 5/18 частин житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 та на вселення до житлового будинку АДРЕСА_1

В зв'язку з вищевикладеним, позивач просила в порядку ст.ст. 529, 535, 548, 549 ЦК Української РСР, ст. 1261 ЦК України позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, їхні представники в судовому засіданні проти позову заперечували, вважаючи його безпідставним та надуманим.

Зазначили, що батько відповідачки ОСОБА_2- ОСОБА_7 17.02.1994 р. склав заповіт, яким належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 з прилеглими до нього будівлями заповів їй. Зазначили, що даний заповіт ніким, в т.ч. померлим чоловіком позивачки ОСОБА_6, як сином померлого спадкодавця ОСОБА_7, так і самою позивачкою ОСОБА_1, не оскаржувався. Також відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили, що померлий ОСОБА_6 на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 не був непрацездатним, а тому не міг успадкувати, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка б належала йому при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Крім того, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що сторони зареєстровані в АДРЕСА_1 без зазначення будь-яких літер. Разом з цим, позивачка проживає у окремому будинку АДРЕСА_2 разом зі своєю сім'єю та жодного відношення до будинку АДРЕСА_1, в якому проживають відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, позивачка не має.

Також відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 вважають, що позивачка звернулася з пред'явленим позовом з пропущенням строку позовної давності , а тому подали заяву про застосування строку позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхні представники просили відмовити в задоволенні позову.

Відповідач -Київська міська рада свого представника в судове засідання не направив, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Треті особи -ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні пред'явлений позов підтримали з тих же підстав, що і позивач.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено та визнано сторонами по справі, що ОСОБА_9 та її чоловіком ОСОБА_7, які були батьками померлого чоловіка позивача- ОСОБА_6 та відповідачки ОСОБА_2, на відведеній для цього земельній ділянці та за наявності відповідних дозволів, у відповідності до виданого проекту, в 1970 році було побудовано житловий будинок площею 82,7 м2, який згодом був зареєстрований БТІ під літ. «А».

Також з матеріалів справи вбачається, що на цій же земельній ділянці до 1987 року було побудовано ще один житловий будинок площею 38,5 м2, на який БТІ м.Києва було виготовлено технічний паспорт та згідно якого даний будинок рахується під літ. «Б». Будівництво житлового будинку під літ. «Б» було здійснено без відповідних на те дозволів.

Судом встановлено та визнано сторонами по справі, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в АДРЕСА_1.

З довідки форми № 3 ВСП "Приватний" вбачається, що сторони зареєстровані в АДРЕСА_1 без зазначення будь-яких літер.

Разом з тим, з поданих матеріалів вбачається, що позивачка разом із своєю сім'єю проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1, який згідно технічного паспорту зазначений під літ. «Б».

В той же час вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у житловому будинку по АДРЕСА_1, який згідно технічного паспорту зазначений під літ. «А».

На вказане вище домоволодіння у сторін відсутні правовстановлюючі документи, відповідне право власності на них не зареєстровано.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р., її чоловік ОСОБА_7 17.02.1994 р. склав заповіт, яким належний йому житловий будинок з прилеглими до нього надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1, тобто все домоволодіння, заповів своїй доньці, тобто відповідачу ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи, на час складання заповіту ОСОБА_7 було достеменно відомо, що домоволодіння складається із 2 окремих будинків, як такі, що рахуються під літ. «А» та літ. «Б».

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 р.

В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечувалося, що заповіт від 17.02.1994 року є чинним та ніким не оспорювався.

Відповідно до ст. 535 ЦК Української РСР, який діяв на час відкриття спадщини після померлого ОСОБА_7, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка б належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Ступінь обмеження життєдіяльності, причини, час настання, група інвалідності встановлюються медико-соціальною експертизою, яка встановлює інвалідність осіб.

Відповідно до наданої позивачем довідки до акта огляду МСЕК від 10.07.2009 р., на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, встановлено, що померлий ОСОБА_6 мав І групу інвалідності з 30.06.2009 р. по опорно-рухливому апарату.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів того, що померлий ОСОБА_6 мав будь-яку групу інвалідності на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7, а саме станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 р., був непрацездатним чи перебував на утриманні у померлого, позивачем не надано та в ході розгляду справи, судом не встановлено.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується показами допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, будь-яких претензій майнового або немайнового характеру до моменту смерті їхнього батька ОСОБА_6, в родині ОСОБА_6 до родини ОСОБА_2 жодного разу не виникало. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердили, що ініціатором таких претензій та позовів виступає їхня мати, тобто позивачка.

Встановлено, що за час свого життя померлий ОСОБА_6 також не мав будь-яких претензій до родини ОСОБА_2, заповіт свого батька ОСОБА_7 не оскаржував, своє право на спадкування в судовому порядку не заявляв.

З огляду на викладене, суд вважає, що в розумінні вимог ст. 535 ЦК Української РСР , ОСОБА_6 не мав права на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_7, а тому не міг її успадкувати.

За таких обставин, доводи позивача про те, що її чоловік ОСОБА_6 успадкував після смерті ОСОБА_7 частку у спадщині, що регламентована ст. 535 ЦК Української РСР, суд вважає недоведеними.

Усі фізичні особи здатні мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), яка виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця.

З огляду на викладене, суд вважає встановленим, що померлий чоловік позивачки ОСОБА_6 не набув право обов'язкової частки у спадщині після смерті свого батька ОСОБА_7, а тому таке право не може перейти і до спадкоємців ОСОБА_6

Враховуючи наведене вище, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на 5/18 частин житлового будинку АДРЕСА_1 є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Крім визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом права власності на 5/18 частин житлового будинку АДРЕСА_1, позивачка просить вселити її до житлового будинку АДРЕСА_1.

Позивачка посилається на те, що остання в порядку спадкування за законом має право власності на частину спірного домоволодіння, ОСОБА_1 проживала в даному будинку як член сім'ї власника, набула право користування на вищевказаний житловий будинок, а тому її повинно бути вселено до нього.

Показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є сусідами позивачки та відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, встановлено, що родина ОСОБА_2 проживали та продовжують проживати в житловому будинку АДРЕСА_1, а родина ОСОБА_1 проживали та продовжують проживати в житловому будинку АДРЕСА_2. В житловому будинку АДРЕСА_2 також до моменту смерті проживав померлий ОСОБА_6

Вселення ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 вже було предметом розгляду Солом'янським районним судом м. Києва. Дані обставини встановлені рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.05.2014 р. по справі № 760/5210/14-ц, яке набрало чинності відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13.11.2014 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті само особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Даним рішенням встановлено відсутність правових підстав для вселення позивача до даного домоволодіння, як власника члена сім»ї ОСОБА_9 Також встановлено, що ОСОБА_1 проживає саме в будинку АДРЕСА_1.

Разом з цим, як доказ того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самі проживають в житловому будинку АДРЕСА_1, останні долучили до матеріалів справи копії документів, а саме квитанції починаючи з 1998 р. по сплаті відповідачкою ОСОБА_2 послуг з надання електричної енергії по власному особовому рахунку, відповідно до яких обсяги спожитої електричної енергії не перевищують 100 кВт/місяць, що свідчить про те, що в житловому будинкуАДРЕСА_1 не можуть одночасно проживати та споживати електричну енергію 6 осіб; квитанції починаючи з 1998 року по сплаті відповідачкою ОСОБА_2 послуг з газопостачання по власному особовому рахунку, відповідно до яких вказано, що в газифікованому будинку проживає 2 осіб; квитанції починаючи з 1998 року по сплаті відповідачкою ОСОБА_2 земельного податку за земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджує той факт, що померлий ОСОБА_6 не брав участі у сплаті земельного податку; договір та квитанції по сплаті послуг за вивіз сміття, відповідно до яких значиться, що послугами користуються 2 осіб, тощо.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, тощо.

Доказів того, що позивачка набула право користування житловим будинком АДРЕСА_1, як спадкоємиця ОСОБА_6 , є його власником та відповідно має право на усунення перешкод у його користуванні, в тому числі на вселення, позивачкою не надано.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги вимоги те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про визнання права власності на частину спірного домоволодіння в порядку спадкування, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог і частині її вселення до будинку АДРЕСА_1,

За таких обставин, в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову по суті заявлених вимог, підстав для застосування строку позовної давності, суд не знаходить.

Керуючись ст.ст. 529, 535, 548, 549 ЦК Української РСР, ст.ст. 16, 29, 310, 392 ЦК України, ст.ст. 3,4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: