Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Карпенко С.О.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и в :

У листопада 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 2,000 га, яка розташована на території Новосілківської сільської ради Макарівського району Київської області, цільове призначення - для ведення садівництва, укладеного 30 липня 2013 року між відповідачами, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Савельєвим А.Ю.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2012 року з відповідача ОСОБА_7 стягнуто на його користь борг в розмірі 891 833,54 грн. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 21 лютого 2012 року накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_7 в тому числі і на вказану земельну ділянку. На виконання вказаної ухвали головним державним виконавцем 12 березня 2013 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. В подальшому на підставі виконавчого листа від 22 травня 2012 року ДВС Солом'янського РУЮ м. Києва було відкрито виконавче провадження та винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження. Однак ОСОБА_7 24 липня 2013 року подарував вказану земельну ділянку своїй матері ОСОБА_8

Позивач вважає, що оспорюваний правочин суперечить положенням ст. ст. 203, 215 ЦК України та має бути визнаний недійсним, так як на момент його укладення все майно відповідача ОСОБА_7 знаходилось під забороною відчуження, накладеного постановою ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві та ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 15 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 2,000 га, яка належить ОСОБА_7 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, що розташована на території Новосілківської сільської ради Макарівського району Київської області, укладений 24 липня 2013 року між ОСОБА_7, як дарувальником, та ОСОБА_8, як обдарованою, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Савельєвим А.О., зареєстрований в реєстрі за № 2773.

ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_9, не погоджуючись із зазначеним рішенням апеляційного суду, подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 вересня 2014 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів про те, що оспорюваним договором дарування порушено права ОСОБА_6 і що він не може отримати погашення боргу за рахунок іншого майна ОСОБА_7 (квартира у місті Києві, транспортні засоби та земельна ділянка площею 8,90 га). Крім того, на час укладення оспорюваного правочину будь-яких заборон на відчуження спірної земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України встановлено не було, тому оспорюваний договір дарування відповідає вимогам закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що при укладенні ОСОБА_7 24 липня 2013 року договору дарування, він порушив вимоги ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» щодо заборони розпоряджатися належним йому майном, а тому зміст цього правочину суперечить вказаній нормі закону, що є підставою для визнання його недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають вимогам матеріального і процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Судами встановлено, що 20 червня 2013 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції м. Києва (далі - ВДВС Солом'янського РУЮ м. Києва) Мельниченком В.С. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-921/12, виданого Солом'янським районним судом м. Києва 22 травня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 боргу в сумі 891 833,54 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ м. Києва від 20 червня 2013 року ВП № 38532471 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_7 у межах суми звернення стягнення - 891 833,54 грн. Заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику лише в межах суми боргу.

Копія даної постанови направлена на виконання сторонам.

19 липня 2013 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_13 знайомився з матеріалами виконавчого провадження та відповідно до його розписки отримав постанову про призначення експерта та постанову про відкриття виконавчого провадження, постанову про розшук, копію акта опису та арешту майна.

Вказані обставини також встановлені ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 17 липня 2014 року, що набрала законної сили, якою відмолено у задоволенні скарги ОСОБА_7 про визнання неправомірними дій державного виконавця по накладенню арешту на його майно та скасування відповідної постанови від 20 червня 2013 року.

Державна реєстрація інформації про арешт нерухомого майна ОСОБА_7 відбулась 01 серпня 2013 року.

24 липня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування, за умовами якого дарувальник (ОСОБА_7) передав безоплатно у власність (подарував), а обдарована (ОСОБА_8) прийняла в дар земельну ділянку, площею 2,000 га, яка розташована на території Новосілківської сільської ради Макарівського району Київської області, цільове призначення - для ведення садівництва. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Савельєвим А.Ю.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що оспорюваним договором дарування порушені права позивача, оскільки на спірний об'єкт відчуження за договором дарування, за заявою ОСОБА_6 було накладено арешт в порядку виконання судового рішення у іншій справі, а укладення оспорюваного договору дарування між сторонами та перехід до іншої особи права власності на це майно унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні рішення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд правильно встановив та належно перевірив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв'язку з чим дійшов до обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, оспорюваним правочином порушено публічний порядок, оскільки за ним проведено відчуження майна, обіг якого був обмежений у зв'язку з накладенням на нього арешту.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Установивши, що оскаржувані рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_9, відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук