Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 9 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 4 лютого 2014 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено договір про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної карти. 2 лютого 2015 року між сторонами укладено договір № SAMDNWFD800 вклад «Депозит Плюс на 6 мес», відповідно до умов якого з його карткового рахунку в тому ж банку на депозитний рахунок було перераховано 100 000 доларів США. 2 березня 2015 року він звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання договору та повернення коштів. Посилаючись на те, що кошти повернуто не було, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив задовольнити позов.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 184 723,39 доларів США заборгованості, 2 464,08 доларів США - 3 % річних та 1 950 грн витрат на правову допомогу. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 9 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову про стягнення витрат на правову допомогу та відмови у стягненні пені і відшкодуванні моральної шкоди скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 394 789 грн 50 коп. пені, 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 10 000 грн витрат на правову допомогу та 121 грн 80 коп. судового збору. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

ОСОБА_4, який діє від імені ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 4 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN5961 про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної карти.

2 лютого 2015 року між сторонами укладено договір № SAMDNWFD800 вклад «Депозит Плюс на 6 мес».

Відповідно до п. 24 вказаного договору в кожної сторони є право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

26 лютого 2015 року ОСОБА_3 письмо повідомив банк про дострокове розірвання договору від 2 лютого 2015 року № SAMDNWFD800 вклад «Депозит Плюс на 6 мес.» та просив повернути йому 83 327,59 доларів США, які знаходилися на його платіжній картці. Вказане повідомлення отримано ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 березня 2015 року.

11 березня 2015 року позивач повторно надіслав банку дві претензії щодо дострокового розірвання депозитного договору і негайного повернення вкладу та перерахування грошових коштів, отримані відповідачем 13 березня 2015 року.

Відповідно до виписок по рахунках ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк» на депозитному рахунку позивача станом на 12 серпня 2015 року міститься залишок після операції 100 000 доларів США, а на картковому рахунку № НОМЕР_1 станом на 3 серпня 2015 року - 87 609,61 доларів США.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 1058 цього Кодексу визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що банк безпідставно не повернув належні позивачу кошти, які знаходилися на його рахунках, відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», тому дійшли правильного висновку про задоволення позову.

Посилання в касаційній скарзі про недоведеність внесення позивачем грошових коштів на рахунки безпідставні та спростовуються матеріалами справи.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до виписки по рахунку ОСОБА_3 за період із 1 січня 2015 року по 12 серпня 2015 року, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», депозит було відкрито на суму 100 000 доларів США (а. с. 88, 93-96).

Згідно виписки по картці/рахунку ОСОБА_3 № НОМЕР_1 станом на 3 серпня 2015 року на ньому знаходиться 87 609,61 доларів США (а. с. 89-90).

З огляду на викладене суди дійшли обгрунтованого висновку, що знаходження грошових коштів на рахунках ОСОБА_3 підтверджується вказаними виписками, які надані самим відповідачем, їх повернення останнім позивачу не доведене.

Доводи касаційної скарги щодо недотримання ОСОБА_3 вимог п. 22.5 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) підлягають відхиленню.

Відповідно до зазначеної норми матеріального права подання паперових розрахункових документів до банку має здійснюватися клієнтом особисто, якщо інше не передбачено договором.

Як установлено судами та вбачається із матеріалів справи, 26 лютого 2015 року та 11 березня 2015 року ОСОБА_3 особисто звертався до банку із заявою та претензіями про дострокове розірвання депозитного договору від 2 лютого 2015 року № SAMDNWFD800 вклад «Депозит Плюс на 6 мес.» та повернення 83 327,59 доларів США, які знаходилися на його рахунку (а. с. 15, 20, 21).

Вказані повідомлення були отримані представниками банку (а. с. 17, 22), що не спростовано останнім.

Згідно п. п. 8.2, 8.3 ст. 8 Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку. За порушення строку, встановленого, зокрема, п. 8.2 цієї статті, банк, що обслуговує платника, несе відповідальність, передбачену цим Законом.

Оскільки позивач є споживачем послуг, які надаються банком, то на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», нормами якого передбачене право споживача на відшкодування йому моральної шкоди, завданої порушенням його прав.

З огляду на викладене, суди обґрунтовано задовольнили позов.

Зазначені висновки відповідають обставинам справи і ґрунтуються на нормах матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Що ж стосується вирішення питання про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу, то погодитися з судовими рішеннями в цій частині неможливо.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допущені до участі в розгляді справи в якості осіб, які надають правову допомогу, ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 28 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір № 36/2015 про надання правової допомоги.

Відомості про те, що останній був допущений до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, що надає правову допомогу, відсутні.

Із журналів судових засідань вбачається, що ОСОБА_5 брав участь у справі як представник позивача, а не особа, яка надає правову допомогу.

За таких обставин у судів першої та апеляційної інстанцій не було підстав стягувати з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу.

Виходячи з наведеного, судові рішення в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 341 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 9 листопада 2015 року в частині стягнення з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу скасувати.

В іншій частині вказані судові рішення залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.В. Кадєтова

С.О.Карпенко

Г.І.Мостова

М.І.Наумчук