АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1823/16 Справа № 203/8276/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Казак С. Ю. Доповідач - Кочкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Григорченка Е.І, Каратаєвої Л.О.,

при секретарі - Хлус Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов'язання зняти з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Комунальне підприємство "Житлове господарство Кіровського району" м. Дніпропетровська про вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований він та відповідач ОСОБА_4 Відповідач без поважної причини не проживає в квартирі більше, ніж півроку, а саме з грудня 2011 року, квартирою не цікавиться, не доглядає за нею витрати не несе, фактично він мешкає зі своєю бабусею по АДРЕСА_4 в м. Дніпропетровську. Посилаючись на ст. 71, 72, 107 ЖК України, ст. 391, 405 ЦК України позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстрації за вказаною квартирою (том 1, а.с.2-3).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2014 року позов задоволено частково: визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено; вирішено питання судових витрат (том 1, а.с.36-37). Ухвалою цього ж суду від 27 травня 2014 року заочне рішення скасовано (том 1, а.с.87).

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3, треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, КП «Житлове господарство Кіровського району» м. Дніпропетровська про вселення. В обґрунтування посилався на те, що до 29 квітня 2014 року постійно проживав у спірній квартирі, яка є його місцем реєстрації та єдиним місцем проживання, в якій знаходяться його речі та документи. 29 лютого 2014 року не зміг потрапити до квартири, оскільки було змінено замки. Згодом дізнався, що на підставі заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2014 року його було знято з реєстрації. Крім того, зазначив, що з боку позивача йому постійно чиняться перешкоди в користуванні квартирою. Тому просив суд вселити його у вказану квартиру (том 1, а.с.174-179). Ухвалою суду від 16 жовтня 2014 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з основним (том 1, а.с.180).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У порядку повороту виконання заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2014 року по вказаній справі зобов'язано ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області поновити реєстрацію ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2 з моменту виконання заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2014 року, тобто з 17 квітня 2014 року (том 1, а.с. 239-241).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити. Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_3. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовити (том 2, а.с.2-8).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено (том 2, а.с.40-43).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2, а.с.127-129).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що на підставі ордера від 28 квітня 1962 року №618, виданого на ім'я ОСОБА_5, останній разом із членами своєї сім'ї (дружиною ОСОБА_6, синами ОСОБА_3 та ОСОБА_7), що також зазначені в ордері, вселився в квартиру АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_5 договір найму квартири було переоформлено на ОСОБА_3, на теперішній час останній є квартиронаймачем, зареєстрований в квартирі та на його ім'я відкрито особовий рахунок. Також в квартирі зареєстрований син ОСОБА_3 - ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_4, який є онуком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_7.

В період з 25 січня 2003 року по 25 січня 2011 року ОСОБА_4 відбував покарання в місцях позбавлення волі, 18 березня 2011 року знову зареєстрований у спірній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову і задовольняючи зустрічний позов, суд 1 інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 у передбаченому ст.65 ЖК України порядку вселився до спірної квартири, був в ній зареєстрований та набув право користування останньою, під час судового розгляду не підтверджено належними доказами факт добровільного залишення ОСОБА_4 спірної квартири та не проживання в останній без поважних причин більше шести місяців у певний період часу, в зв'язку з вибуттям до іншого постійного місця проживання та в свою чергу, підтверджено факт чинення останньому перешкод у вільному користуванні квартирою,.

Із вказаними висновками суду у повній мірі погодитись неможливо з наступних підстав.

Згідно із ст..71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 у позовній заяві посилався на ст. 71, 72, 107 ЖК України, ст. 391, 405 ЦК України, а суд 1 інстанції, у порушення ч.4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснив йому право на уточнення позовних вимог та наслідки вчинення чи не вчинення процесуальних дій, і розглянув справу з посиланням одночасно і на ст.71, і на ст. 107 ЖК України. Апеляційний суд відповідно до ст. 307 ЦПК України позбавлений можливості усунути зазначене порушення, тому рішення суду щодо відмови у задоволенні первісного позову слід змінити у частині обґрунтування мотивів.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи, не пов'язаних із встановленням належності відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що у спірній квартирі АДРЕСА_1 фактично проживає ОСОБА_8 (зареєстрований у квартирі 22 квітня 2014 року разом з дитиною) та його дружина ОСОБА_9 (без реєстрації), які до участі у справі залучені не були, хоча позовні вимоги ОСОБА_10 прямо зачіпають їх права та інтереси. У той же час відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 у квартирі фактично не проживає. За таких обставин рішення суду у частині вирішення зустрічного позову слід скасувати згідно із п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог з підстав неправильного визначення складу відповідачів по справі, що не позбавляє позивача права звернутись до суду із позовом до належних відповідачів.

Керуючись ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням змінити у частині обґрунтування мотивів. У частині вирішення зустрічного позову рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: