АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2728/16 Справа № 201/1092/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Черновськой Г. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ 13 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Наталія Миколаївна про визнання права власності в порядку спадкування та визнання недійсним договір довічного утримання, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 у січні 2014 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири в порядку спадкування за законом та визнання недійсним договору довічного утримання /т.1 а.с. 2-5, 179-183/.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що її мати ОСОБА_6 з 1989 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_7, під час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року її мати померла, після чого відкрилася спадщина на ? частину цієї квартири. В установлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_7 також звернувся до нотаріальної контори, ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер. Після його смерті ОСОБА_3 стало відомо, що після смерті її матері, чоловік померлої ОСОБА_7 та мати померлої - ОСОБА_8 подали до нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини на користь позивача.

Постановою Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 23.06.2011 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері з посиланням на те, що спадкоємець вимагає свідоцтво про право на спадщину за законом на всю квартиру, в той час як ? частина квартири належить ОСОБА_7

19.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу був посвідчений договір довічного утримання укладений між ОСОБА_7 та набувачами ОСОБА_4 та ОСОБА_2, на підставі даного договору за ними було зареєстровано право власності по ? частині за кожним квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер.

Постановою Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 13.12.2013 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючих документів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі, визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду) від 19.07.2013 року укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., реєстровий № 2638. Вирішено питання щодо судових витрат /т.1 а.с. 206-209/.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 і звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_9 про визнання недійсним договору довічного утримання, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 (ОСОБА_6.) 14.10.1989 року уклала шлюб з ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, реєстровий № 1407 зроблено відділом РАГСу Бабушкінського району м. Дніпропетровська /а.с. 9/.

12.08.2005 року її донька ОСОБА_11 укладає шлюб з ОСОБА_12 та приймає прізвище чоловіка - ОСОБА_11, про що Бабушкінським відділом РАГСу ДМУЮ зроблено актовий запис № 606 /а.с. 8/.

19.03.2010 року ОСОБА_7 укладає договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором від 19.03.2010 року, завіреним приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., реєстровий № 165 /т.1 а.м. 14-15/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помирає ОСОБА_6, мати позивача, про що відділом РАГСу ДМУЮ у книзі реєстрації смерті 06.10.2010 року зроблено актовий запис № 7121 /т.1 а.с. 12/.

В установлений законом строк ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини /т.1 а.с. 65 зворот/.

ОСОБА_7 06.11.2010 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття належної йому частки у спадщині після смерті дружини на користь доньки спадкодавця ОСОБА_3 /т.1 а.с. 66/.

Також 06.11.2010 року з заявою до нотаріальної контори звернулася мати спадкодавця - ОСОБА_14, яка відмовилася від прийняття належної їй частки на користь онуки ОСОБА_3 /т.1 а.с. 66 зворот/.

19.07.2013 року ОСОБА_7 укладає договір довічного утримання (догляду) з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та передає їм у власність по ? частині квартири АДРЕСА_1, про що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу зроблено реєстровий № 2629 /т.1 а.с. 176-177/.

Згідно відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано право спільної часткової власності /т.1 а.с. 217, 222/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помирає ОСОБА_7 що підтверджується актовим записом № 6710 зроблений 03.10.2013 року відділом державної реєстрації смертей реєстраційної служби МУЮ /т.1 а.с. 127/.

Постановою Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 23.06.2011 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері з тих підстав, що спадкоємець вимагає свідоцтво про право на спадщину за законом на всю квартиру, в той час як ? частина квартири належить ОСОБА_7 /т.1 а.с. 10/.

Постановою Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 13.12.2013 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність у неї правовстановлюючих документів на квартиру, які знаходяться у інших спадкоємців після померлого ОСОБА_7 /т.1 а.с. 11/.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 після смерті її матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, підлягають задоволенню.

Відносно задоволення судом першої інстанції позовних вимог про визнання договору довічного утримання недійсним, то з цим повністю погодитися неможна, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6, їх частки були рівними, тобто кожному належало по ? частині квартири. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на ? частину цієї квартири.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями залишилися її донька ОСОБА_3, яка своєчасно звернулася з заявою про прийняття спадщини, а також чоловік та мати, які відмовилися від спадщини на користь ОСОБА_3

Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відповідно до положень ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що ОСОБА_3 належить ? частина квартири після смерті матері. ОСОБА_6 також належала друга ? частина квартири, а тому укладаючи договір довічного утримання ОСОБА_7 міг розпоряджатися тільки належною йому частиною квартири, але помилково повністю визнав недійсним договір довічного утримання, а не його частину.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 в частині скасування договору довічного утримання підлягає частковому задоволенню.

Щодо доводів ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не прийняв до уваги ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2011 року якою було затверджено мирову угоду відповідно до якої ОСОБА_3 відмовляється від позовних вимог щодо визнання за нею права власності на спадкування частки у розмірі ? частини квартири АДРЕСА_1 та визнає право власності ОСОБА_7 в цілому на квартиру АДРЕСА_2 то їх не можна прийняти до уваги, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2011 року була залучена відповідачами до справи вже після ухвалення судом рішення, а тому не було предметом розгляду у суді першої інстанції /т.2 а.с. 8/.

Відповідно до ч.1, 4, 5 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі ухвалення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Ухвала суду про визнання мирової угоди є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою лише у разі, якщо ця ухвала відповідає вимогам, передбаченим ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

У разі невиконання однією із сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, але інша сторона угоди також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року справа № 6-342цс15.

З матеріалів справи вбачається, що мирова угода сторонами виконана не була, а ухвала суду не є підставою для виникнення у ОСОБА_7 права власності на ? частину спірної квартири, яка належить ОСОБА_9

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_9 про визнання недійсним договору довічного утримання, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_9 про визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) - скасувати.

Позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.

Визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 19 липня 2013 року укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Наталією Миколаївною за реєстровим № 2629 на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.