Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виплати страхового відшкодування

за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що їй належить автомобіль марки SeatIbiza, д/н НОМЕР_1. За договором добровільного комплексного страхування автотранспортного засобу та супутніх ризиків «ТАС мотор» № А 0102748 від 29 січня 2011 року, укладеним із приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» (далі - ПрАТ «СГ «ТАС»), вона застрахувала майнові інтереси, пов'язані із експлуатацією вказаного автомобіля. 03 червня 2011 року стався страховий випадок - пошкодження застрахованого автомобіля, про який вона повідомила страховика. 08 липня 2011 року у виплаті страхового відшкодування у добровільному порядку відмовлено. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2013 року стягнуто із ПрАТ «СГ «ТАС» на її користь страхове відшкодування у розмірі 15 192, 29 грн. Рішення суду фактично виконано 29 грудня 2014 року.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 зазначала, що за період невиплати страхового відшкодування (08 липня 2011 року - 29 грудня 2014 року) із відповідача на її користь підлягає стягненню пеня за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика на підставі ст. 5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у розмірі 8 726, 16 грн, інфляційні втрати у розмірі 3 748, 01 грн та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 1 669, 26 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 3 748, 01 грн та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 1 669, 26 грн. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині вимог та у стягненні витрат на правову допомогу відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 вересня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягнення пені та витрат на правову допомогу. Стягнуто із ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_3 пеню у розмірі 4 363, 08 грн та 1 200 грн витрат на правову допомогу. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПрАТ «СГ «ТАС», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що за договором добровільного комплексного страхування автотранспортного засобу та супутніх ризиків «ТАС мотор» № А 0102748 від 29 січня 2011 року, укладеним із ПрАТ «СГ «ТАС», ОСОБА_3 застрахувала майнові інтереси, пов'язані із експлуатацією автомобіля марки Seat Ibiza, д/нНОМЕР_1. 03 червня 2011 року стався страховий випадок - пошкодження застрахованого автомобіля, про який вона повідомила страховика. 08 липня 2011 року у виплаті страхового відшкодування у добровільному порядку відмовлено. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2013 року стягнуто із ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 15 192, 29 грн. Рішення суду фактично виконано 29 грудня 2014 року.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції про те, що ПрАТ «СГ «ТАС» несе відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України, за порушення строків виплати страхового відшкодування, де періодом прострочення є проміжок часу із 08 липня 2011 року (дата відмови у виплаті страхового відшкодування добровільно) по 29 грудня 2014 року (виконання рішення суду про примусове стягнення страхового відшкодування), апеляційний суд виходив із правильного розуміння ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить укладений між сторонами договір про надання послуг, оскільки ним встановлена ціна договору - страхова сума.

Крім того, ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-49цс12 від 06 червня 2012 року).

За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (страховика) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитору (застрахованої особи) від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (застрахованій особі) (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-126цс14 від 11 березня 2015 року).

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги про те, що страховик у справі не брав на себе зобов'язань щодо сплати сум за ст. 625 ЦК України, є безпідставними та відхиляються, а судові рішення в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних залишаються без змін на підставі ст. 337 ЦПК України.

Разом з тим, вирішуючи спір про стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування, апеляційний суд неправильно визначився із нормою правозастосування.

Згідно тлумачення Конституційного Суду України, викладеного у рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» поширюються на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи-суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Правовідносини, що випливають із договору добровільного комплексного страхування автотранспортного засобу та супутніх ризиків «ТАС мотор» № А 0102748 від 29 січня 2011 року, не пов'язані зі здійсненням позивачем підприємницької діяльності. Таким чином, спірні правовідносини Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не регулюються.

Згідно ст. 16 Закону України «Про страхування», ст. 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування.

У ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що в разі, якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Одночасно законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування, визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (ст. 992 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 16 Закону України «Про страхування», однією з істотних умов договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

На підставі викладеного можна зробити висновок про те, що положення про відповідальність страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними.

Розмір неустойки як відповідальність страховика за договором страхування має бути визначено у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування, то до спірних правовідносин застосовується ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-126цс14 від 11 березня 2015 року).

Апеляційний суд не встановив обставин про те, чи передбачають договірні положення відповідальність страховика за порушення строків виплати страхового відшкодування у вигляді неустойки, її розмір, від чого залежить визначення правової підстави стягненні пені - умови договору чи вказівка закону.

Не можна погодитись із ухваленим апеляційним судом рішенням і в частині відшкодування витрат на правову допомогу.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції про стягнення із ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_3 1 200 грн витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходив із того, що такі витрати пов'язані з оплатою правової допомоги фахівця у галузі права.

За ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 47 цього Кодексу учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу.

Згідно із ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

ОСОБА_4 представляв інтереси ОСОБА_3 на підставі договору про надання юридичних послуг від 24 листопада 2014 року (а. с. 13), у подальшому за довіреністю від 05 лютого 2016 року № 239, до якої додано квитанцію про оплату юридичних послуг за договором від 24 листопада 2014 року у розмірі 2 800 грн (а. с. 38, 43).

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_4 брав участь у справі як представник позивача. Суд не постановляв ухвалу про допуск до участі у справі ОСОБА_4 як особи, яка надає правову допомогу, що вимагає ст. 56 ЦПК України. Повноваження представника визначаються ст. 44 ЦПК України, в той час коли особа, яка надає правову допомогу, керується ч. 2 ст. 56 ЦПК України.

На зазначені обставини апеляційний суд уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про те, що сплачені ОСОБА_3 1 200 грн є витратами на правову допомогу. Крім того, суд не мотивував розмір стягнутої суми (1 200 грн) розрахунками.

Враховуючи викладене, в частині вирішення позову про стягнення пені та витрат на правову допомогу рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 вересня 2015 року скасувати у частині вирішення позову ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення пені та у частині стягнення витрат на правову допомогу, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення позову ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виплати страхового відшкодування рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

О.В. Попович