Справа № 347/1394/15
Провадження № 22-ц/779/748/2016
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Горейко М.Д., Вакарук В.М.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю ОСОБА_2 та представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного Акціонерного Товариства ВіЕс Банк до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами кредиту та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного Товариства ВіЕс Банк про розірвання кредитних договорів та припинення зобовязання за вказаними кредитними договорами за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Косівського районного суду від 03 лютого 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Косівського районного суду від 03 лютого 2016 року задоволено частково позов Публічного Акціонерного Товариства ВіЕс Банк до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором кредиту.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь Публічного Акціонерного товариства ВіЕс Банк заборгованість за кредитним договором № 06-2/257Ф від 04.06.2007 року та за кредитним договором № 06-2/300Ф від 13.07.2007 року в загальному розмірі 232 259,22 доларів США , що в перерахунку до національної грошової одиниці складає 4 891 107,19 грн., а також в загальному розмірі 3775,80 грн витрат оплаченого судового збору.

Відмовлено в частині стягнення, в солідарному порядку, із ОСОБА_3 в користь Публічного Акціонерного товариства ВіЕс Банк заборгованості за кредитним договором № 06-2/257Ф від 04.06.2007 року та за кредитним договором № 06-2/300Ф від 13.07.2007 року.

Задоволено зустрічний позов ОСОБА_2. Розірвано кредитний договір № 06-2/257Ф від 04.06.2007 року укладений між ВАТ Електрон банк та ОСОБА_2, а також розірвано кредитний договір № 06-2/300Ф від 13.07.2007 року, що укладений між ВАТ Електрон банк та ОСОБА_2 з моменту їх укладення та припинено зобовязання за вказаними кредитними договорами.

Апелянт на рішення суду першої інстанції подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно застосовано норми ЗУ «Про захист прав споживачів» та на підставі вимог цього закону задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору від 04 червня 2007 р. № 06-2/257Ф та кредитного договору від 13.07.2007 р. №06-2/300Ф, судом помилково було зазначено, що ці договори було укладено між банком та ОСОБА_4 без дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. №168.

До суду першої інстанції було подано заяву про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог ОСОБА_4, однак судом не було розглянуто даної заяви та не було застосовано строк позовної давності, що на думку апелянта є порушенням вимог ст. 256 ЦК України. А тому, вважає, що ОСОБА_4 було пропущено строк позовної давності з приводу вимог які ним ставляться.

Щодо відмови судом першої інстанції у стягненні в солідарному порядку з поручителя ОСОБА_3 заборгованості за кредитними договорами, апелянт вважає, що позовні вимоги Банку в частині стягнення заборгованості з поручителя є обґрунтованими.

Оскільки, в якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитними договорами № 06-2/257Ф від 04.06.2007 року та № 06-2/300Ф від 13.07.2007 року з ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 04.06.2007 року та договір поруки від 13.07.2007 року, згідно з умовами яких він являється поручителем по зобов'язаннях позичальника ОСОБА_4

Відповідно до вказаних вище договорів поруки, боржник і поручитель згідно цього договору відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Апелянт вважає, що при укладенні між сторонами вказаних вище договорів поруки сторонами було погоджено можливість внесення додатків до кредитного договору між кредитором та позичальником.

05 січня 2015 року позивачем було надіслано ОСОБА_3 повідомлення-вимоги за вих. № 09-3/28 та за вих. № 09-3/29. якими було надано поручителю 30 денний строк для виконання зобов'язань за договорами поруки. Однак, поручитель за договорами поруки, свої зобов'язання на дату подання позову не виконав, тому, після 05 лютого 2015 року у банку виникли підстави для звернення до суду з позовом.

Банк звернувся до суду 28.07.2015 року тобто в межах шести місячного строку на звернення з позовом до поручителя після направлення останньому вимоги про дострокове виконання зобов'язань та після завершення наданого 30 денного строку на добровільне виконання даної вимоги.

На підставі наведеного, апелянт вважає, що судом було безпідставно застосовано вимоги ст. 559 ЦК України та відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з поручителя ОСОБА_3 в якості солідарного боржника з позичальником.

Банк своєчасно в межах 6 місячного строку звернувся з позовом до поручителя тому в суду не було підстав вважати договори поруки припиненими.

Апелянт вважає, що судом безпідставно та незаконно було зменшено розмір нарахованої пені.

Загальний розмір нарахованої Позивачем пені становить 121 226,60 дол. США, що становить менше 30 % від загальної суми позовних вимог та суми завданих банку збитків

Судом не зазначено з яких саме мотивів він виходив при зменшенні розміру нарахованих штрафних санкцій та чому зменшив розмір нарахованої позивачем пені по двох кредитних договорах до суми у розмірі 5000 дол. США, що в перерахунку за курсом НБУ складало 105294,154 грн. - тобто суд абсолютно безпідставно зменшив розмір нарахованої пені на 116 226,60 дол. США.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким задоволити позов банку в повному обсязі. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 за безпідставністю.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та ОСОБА_2М,, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступником ВАТ «Електрон Банк» та ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_2, було укладено два кредитні договори, а саме: за умовами кредитного договору № 06-2/257Ф від 04.06.2007 року (а.с.10-11) ВАТ Електрон банк зобовязався відкрити ОСОБА_2, як позичальнику кредитну лінію на поновлювальній основі в сумі 150 000,00 доларів США строком на 7 років. Кінцевий строк погашення кредиту не пізніше 03 червня 2014 року. А за умовами кредитного договору № 06-2/300Ф від 13.07.2007 року (а.с.16-17) банк зобовязався надати, як позичальнику (ОСОБА_2М.) грошові кошти в сумі 111600,00 доларів США. Кінцевий строк погашення кредиту не пізніше 12 липня 2017 року.

В якості забезпечення виконання зобовязань відповідача-позивача в справі ОСОБА_2 між позивачем та відповідачем в справі ОСОБА_3 укладено договори поруки, а саме 04.06.2007 року (а.с.15) ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору № 06-2/257Ф від 04.06.2007 року, а також 13.07.2007 року (а.с.24) в якості поручителя підписав договір поруки , за яким взяв на себе зобовязання виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору № 06-2/300Ф від 13.07.2007 року

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином та відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших умов, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок. Ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

На адресу відповідача ОСОБА_3 позивачем надіслано повідомлення вимогу від 05.01.2014 р (а.с.27, 28) про порушення основним боржником ОСОБА_2 зобовязань за кредитними договорами.

В силу вимог п.2.3 договорів поруки зазначено, що поручитель зобовязується в повному обсязі виконати зобовязання позичальника вказані в п.2.2 цього договору, на протязі 5 банківських днів з моменту одержання повідомлення від Кредитора про невиконання боржником основного зобовязання.

Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини четвертої ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 3.2. вищевказаних договорів встановлено, що порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Згідно долучених до справи копій вимог банку (а.с.27, 28) вбачається , що такі вимоги на адресу відповідача в справі ОСОБА_3, як поручителю направлялись 05.01.2014 року, таким чином на час звернення позивачем із вказаним позовом, а саме 27.07.2015 року, а згідно поштового штемпеля 22.07.2015 року, вже минув шестимічний термін предявлення позовних вимог щодо останнього, як поручителя.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Такі правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 17.09.2014 року (справи №6-53цс14, №6-170цс14), які є обовязковими для застосування у даних правовідносинах усіма судами.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що банком пропущено строк звернення з позовом до ОСОБА_3, як поручителя про стягнення заборгованості в солідарному порядку із боржником ОСОБА_2 за його кредитними зобовязаннями, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги відмовив.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитними договорами, суд першої інстанції встановив, що відповідно до розрахунків заборгованості відповідача ОСОБА_2 за кредитними договорами ( а.с. 8, 9) вбачається, що останній заборгував Банку кошти у загальній сумі 348 485,82 доларів США, що еквівалентно 7 338 703,29 гривень (по курсу НБУ станом на 15.06.2015 р, становить: 1$ = 21,058829 грн.), з яких: за Кредитним договором № 06-2/257Ф від 04.06.2007 року заборгованість складає 160322,39 доларів США, що еквівалентно 3 376 201,80 гривень (по курсу НБУ станом на 15.06.2015р, становить: 1$ = 21,058829 грн.), з яких: 72 806,56 дол. США, що еквівалентно 1 533 220,90 гривень - заборгованість по кредиту; 31 747,73 дол. США, що еквівалентно 668 570,02 гривень - заборгованість по відсотках; 55 768,10 дол. США, що еквівалентно 1174 410,88 гривень. - пеня.

за Кредитним договором № 06-2/300Ф від 13.07.2007 року заборгованість складає 188163,43 доларів США, що еквівалентно 3 962 501,50 гривень, (по курсу НБУ станом на 15.06.2015р, становить: 1$ = 21,058829 грн.), з яких: 84 333,93 дол. США, що еквівалентно 1 775 973,81 гривень - заборгованість по кредиту; 38 371,00 дол. США, що еквівалентно 808 048,33 гривень - заборгованість по відсотках; 65 458,50 дол. США, що еквівалентно 1 378 479,36 гривень пеня.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми, як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для відповідача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Зменшуючи суму неустойки, суд першої інстанції, керуючись ст.551 ЦК України та враховуючи майновий стан відповідача, який має нестабільний мінливий дохід, має на утриманні малолітню дитину визнав за необхідне зменшити розмір заборгованості по пені із заявленої позивачем суми ( за двома кредитними договорами) до суми у розмірі 5000 дол.США, що в перерахунку за курсом НБУ (21.058829) складає 105 294,154 грн., а саме: за кредитним договором від 04.06.2007 року задоволено розмір пені в сумі 2000 дол. США, а за кредитним договором від 13.07.2013 року 3000 дол. США. В решті сума заборгованості за кредитними договорами задоволена судом відповідно до розрахунків, що містяться у матеріалах справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права і його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем (банком) не пропущено шестимісячний строк для предявлення позову до поручителя, не заслуговують на увагу і спростовуються наведеними у рішенні суду мотивами що пропуску апелянтом такого строку. З такими доводами погоджується і суд апеляційної інстанції.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про розірвання кредитних договорів, суд першої інстанції вказав на те, що аналізуючи укладені між сторонами кредитні договори, банк ввів відповідача в оману стосовно умов договору, процентної ставки, реальної відсоткової ставки, сукупної суми кредиту, валюти кредиту, порядку надання коштів та порядку погашення заборгованості, що забороняється ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постановою правління НБУ №168від 10 травня 2007 року.

Однак, на думку колегії суддів, до такого висновку суд першої інстанції прийшов передчасно, без належного зясування дійсних обставин справи, без дотримання норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зі слів відповідача-позивача в справі ОСОБА_2 Банк запропонував йому та переконав укласти, на що він в той час і погодився, кредитні договори саме у доларах США а не в національній валюті гривні.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Вичерпний перелік інформації про споживчий кредит визначений ст.11 цього Закону та ст.ст.2 та 3 Правил, якими передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, попередити його проте що валютні ризики в ході виконання зобов'язань за кредитним договором несе саме позичальник, та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

У разі порушення права споживача на інформацію правові наслідки визначені у ч. 7 ст. 15 Закону. Зокрема, згідно з п. 1 цієї норми у разі, коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право розірвати договір.

Правилами передбачено, що банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

На думку колегії суддів, укладені між банком та ОСОБА_2 кредитні договори, не порушують вимог вищезазначених норм та правил, є зрозумілими та містять достатній обсяг інформації, щодо умов кредитування та порядку надання і використання кредитних коштів у валюті. При цьому у кредитних договорах, які підписані обома сторонами, зазначено наслідки щодо невиконання умов договорів та валютні ризики, які буде нести позичальник у випадку їх невиконання чи неналежного виконання у строки, визначені у договорах.

Тому висновок суду про те, що перед укладанням кредитного договору банк надав ОСОБА_2 умови кредитування, які не відповідають вимогам зазначених правил, не відповідає дійсності.

Згідно ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним вважається таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У відповідності до вимог абз.2 ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про його предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Не ґрунтуються також на вимогах закону доводи ОСОБА_2 та суду першої інстанції про порушення банком переддоговірної роботи, що є істотним порушенням спірних кредитних договорів.

Апеляційний суд вважає, що порушень істотних умов кредитних договорів при їх укладенні та виконанні з боку банку, як кредитодавця, не допущено, а тому відсутні підстави для їх розірвання з моменту їх укладення та припинення зобовязань за цими договорами..

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що не підлягають до задоволення зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2, тому рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати, постановивши нове про відмову у їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 03 лютого 2016 року в частині задоволення зустрічного позову скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного Товариства ВіЕс Банк про розірвання кредитних договорів та припинення зобовязання за вказаними кредитними договорами відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_5

ОСОБА_6