Дата документу 22.02.2016
Справа № 501/2532/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Журавля П.І.,

секретаря Тейбаш Н.Д.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Іллічівську Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору позики та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

27.05.2015 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору позики та зобовязання вчинити певні дії (а.с.2-5).

26.10.2015 року позивачка уточнила свої позовні вимоги (а.с.66-67).

Позивачка просить суд:

- визнати дійсним договір позики від 19 травня 2008 року на суму 5000 доларів США, від 19 травня 2008 року на суму 50000 гривень, від 13 червня 2008 року на суму 5000 доларів США, від 20 червня 2008 року на суму 75000 доларів США, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_4;

- стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за вказаними договорами позики у сумі 1413926,00 грн.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 19.05.2008 року вона надала в борг своїй онуці ОСОБА_4 пять тисяч доларів США.

Згодом, 13.06.2008 року було передано ще пять тисяч доларів США.

20.06.2008 року нею (позивачкою) було передано ще сімдесят пять тисяч доларів США та пятдесят тисяч гривень для купівлі квартири у АДРЕСА_1. Таким чином сума боргу дорівнює вісімдесяти пяти тисячам доларів США та пятдесят тисяч гривень

Позивачка вказує, що ніякого договору між нею та відповідачкою не було укладено, оскільки вони є родичами та знаходяться в добрих стосунках, розписка про передачу зазначених коштів також не була складена. Однак, усно було обумовлено, що родина ОСОБА_4 буде перераховувати одну тисячу доларів на її (позивача) користь кожного місяця.

За період 2009-2013 року відповідачка повернула їй (позивачці) двадцять одну тисячу доларів США і 29500 гривень.

В судовому засіданні позивачка і її довірена особа підтримали вимоги позову і просять їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважає вимоги позову необґрунтованими та невизначеними, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Відповідачка була належним чином сповіщена про день і час судового розгляду справи, однак до суду не зявилася та надала до суду письмові пояснення, в яких категорично заперечила про отримання коштів від ОСОБА_1, просила суд відмовити в позові (а.с.91).

Опитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (дочка позивачки і мати відповідачки) пояснили суду, що ОСОБА_1 передавала ОСОБА_4 долари США на купівлю квартири в м.Іллічівську, а так як ОСОБА_1 і ОСОБА_4 близькі родичі, то ніяких договорів і розписок не складали, але ОСОБА_4 повертала борг та брала від позивачки розписку про повернення грошей.

Вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

За змістом ст.ст.626, 627 та 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, в матеріалах справи відсутні докази укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договорів позики. Також не надано і в судовому засіданні позивачем по справі будь-яких розписок про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_1 коштів на суму 5000 доларів США, 50000 гривень, 5000 доларів США, 75000 доларів США тощо.

Посилання позивача на банківський рахунок, виписки по ньому, заяви на видачу готівки, платіжні доручення (а.с.12-22), як підтвердження передачі грошей, не є достатнім доказом отримання відповідачем суми позики, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (ч.2 ст.1047 ЦК України), що узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, справа № 6-79 /цс 14.

Згідно із ч.1 ст.218 ЦПК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, у даному випадку, факт вчинення правочину не доведений письмовими документами, а отже, не доведено і факту передачі грошової суми відповідачу.

Відповідно до правової позиції зазначеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13), що відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування передбачено, що статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки".

Таким чином, аналіз наведених правових норм та зазначених вище наявних обставин справи свідчить про те, що між сторонами не укладалися договори позики.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Отже, позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики повинна підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргових зобовязань, проте всупереч до ст.60 ЦПК України позивачем не надані, а матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем коштів.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.204, 207, 208, 215, 218, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст.10, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору позики та зобовязання вчинити певні дії.

На рішення може бути подана апеляція в строки і порядку, визначених законом.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області ОСОБА_7