Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, третя особа - директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, про визнання незаконними та скасування наказів про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді доган, визнання незаконним звільнення, скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 2008 року перебував з відповідачем у трудових відносинах та працював на посаді директора Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд) по 13 квітня 2010 року. У подальшому постановою правління Фонду від 13 квітня 2010 року його було призначено заступником директора виконавчої дирекції Фонду. У період з лютого 2014 року по 04 жовтня 2014 року позивач за станом свого здоров'я був тимчасово непрацездатним, проходив амбулаторне лікування. У період тимчасової втрати ОСОБА_3 працездатності третя особа, не маючи відповідних повноважень, без рішення правління Фонду видав три накази, якими застосував до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді доган. Також у вказаний період ОСОБА_3було звільнено із займаної посади. Посилаючись на те, що внаслідок наведених обставин порушено гарантоване законами України та Конституцією України право на працю, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що з 2008 року ОСОБА_3 працював у Фонді. З березня 2008 року по 13 квітня 2010 року позивач обіймав посаду директора виконавчої дирекції Фонду.

Постановою правління Фонду від 13 квітня 2010 року ОСОБА_3 було призначено на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду.

Відповідачем було складено акти про відсутність позивача на робочому місці 06 березня 2014 року з 10:00 год. до 18:00 год., 07 березня 2014 року з 09:00 год. до 11:30 год. та з 12:30 год. до 15:45 год., 11 березня 2014 року з 14:30 год. до 18:00 год., 12 березня 2014 року, 13 березня 2014 року з 09:00 год. до 10:30 год. та з 12:00 год. до 18:00 год., 14 березня 2014 року з 10:30 год. до 16:45 год. та складено акти про відмову в наданні ОСОБА_3 письмових пояснень щодо причин відсутності в зазначені дні та час на робочому місці.

Наказами директора виконавчої дирекції Фонду від 13 березня 2014 року, від 14 березня 2014 року та від 17 березня 2014 року у зв'язку з встановленням факту відсутності позивача на роботі у період робочого дня без поважних причин до останнього застосовано дисциплінарні стягнення у вигляді оголошення доган.

Працівниками Фонду було також складено акти від 14 березня 2014 року та від 17 березня 2014 року про відмову позивача від підпису про ознайомлення з оскаржуваними наказами про накладення дисциплінарного стягнення.

Разом з тим, у період з лютого 2014 року по 04 жовтня 2014 року позивач за станом свого здоров'я був тимчасово непрацездатним та проходив лікування у закладах охорони здоров'я, зокрема, з 06 березня 2014 року по 01 квітня 2014 року він перебував на амбулаторному лікуванні у комунальному некомерційному підприємстві «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району м. Києва, що підтверджується випискою з медичної картки позивача та листком непрацездатності.

У подальшому позивач продовжував лікування у комунальному закладі «Сакське територіальне медичне об'єднання» у період з 02 квітня 2014 року по 04 жовтня 2014 року. Дані обставини підтверджуються доданими до матеріалів справи листками непрацездатності.

01 серпня 2014 року наказом директора Фонду позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Постановою правління Фонду від 12 червня 2014 року «Про затвердження структури органів Фонду та граничної чисельності працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів» було затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду, а саме: 120 штатних одиниць. На виконання вказаної постанови директором виконавчої дирекції Фонду ліквідовано посаду заступника директора, яку обіймав позивач.

26 вересня 2014 року наказом директора Фонду скасовано наказ від 01 серпня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України та звільнено позивача з 30 вересня 2014 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди (ст. 1, частини 1, 2, 4, 4 ст. 43 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України зазначені права захищаються судом.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Проте, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності в частині вимог про визнання недійсним наказу про звільнення від 26 вересня 2014 року, місцевий суд не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутні докази вручення позивачу наказу про звільнення або видачі трудової книжки. Невручення позивачу трудової книжки підтверджено, зокрема, листами та запитами адвоката позивача до відповідача про видачу трудової книжки ОСОБА_3 (том 1 а. с. 36-40) та відповіддю підприємства про неможливість видати трудову книжку (том 1 а. с. 41-43), а лише її копію. Крім того, судом не надано належної правової оцінки довідці Міністерства внутрішніх справ від 17 січня 2015 року, що підтверджує місцеперебування громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї (том 1 а. с. 27).

Так, усім цим доказам у сукупності належної правової оцінки не надано, отже не перевірено та не обговорено причини пропуску строку звернення до суду, а тому місцевим судом невірно вирішено спір в цій частині.

Крім того, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, отже не повно та не всебічно з'ясував усі обставини, які мають істотне значення для вирішення справи, не дотримався вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська