Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Сазоновій В.Г., Іовій О.О., Лесик Ю.С., Сидоренку П.М.,

Бабченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою: ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» про визнання недійсним договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним кредитний договір № 50002888, укладений 28 грудня 2011 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»; визнати недійсним договір застави транспортного засобу № 50002888, укладеного 10 січня 2012 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»; зняти (вилучити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про обтяження рухомого майна від 13 січня 2012 року № 12058552) - заставу рухомого майна, внесену на підставі договору застави транспортного засобу № 50002888 від 10 січня 2012 року, об'єкт застави - транспортний засіб (автомобіль) VOLKSWAGEN POLO 1.6., номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1, рік виробництва: 2011, колір сірий; судові витрати у вигляді судового збору покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28 грудня 2011 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір № 50002888 на суму 118 918 гривень, що еквівалентна суми кредиту в доларах США 14 800,00 доларів США, під 9,90 відсотків річних на 60 місяців. Цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки Volkswagen, модель Polo Sedan, рік випуску 2011. Невід'ємною частиною кредитного договору № 50002888 від 28 грудня 2011 року є Загальні умови кредитування, що є додатком до кредитного договору. Згідно графіку погашення кредиту, який є додатком до кредитного договору № 50002888 від 28 грудня 2011 року, встановлено суму платежу за розрахунковий період в розмірі 2520,82 гривень щомісячно. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між нею та відповідачем було укладено договір застави від 10 січня 2012 року, де пунктом 1.3. передбачено, що заставою за цим договором забезпечуються вимоги заставодержателя за кредитним договором № 50002888 від 28 грудня 2011 року, укладеним між сторонами, за яким заставодержатель видає заставодавцю кредит за кредитним договором у сумі 118 918 гривень, що на день укладання кредитного договору складає еквівалент 14 800,00 доларів США, а заставодавець зобов'язується його використати за цільовим призначенням та згідно зі встановленим строком використання, своєчасно сплачувати плату за користування кредитом (проценти за ставкою у розмірі 9,90% та комісії: разова комісія за надання кредиту - 2,5% від суми кредиту), а також своєчасно повернути кредит заставодержателю. Вказаний договір застави було засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В.

Розмір щомісячного платежу по цьому кредиту безпідставно постійно збільшувався, хоча повинен становити 2520,82 гривень, але відповідач з урахуванням збільшенням курсу долара, який не є валютою кредиту вимагає від неї як споживача нести валютні ризики за гривневим кредитом. 15 січня 2013 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» укладено договір про внесення змін/Додаткову угоду № 1 до кредитного договору та складено новий графік погашення платежів у доларах США. Пунктом 1.1. договору про внесення змін/Додаткової угоди № 1 встановлено, що відповідно до цієї додаткової угоди компанія зобов'язується надати позичальнику додаткову суму кредиту (додатковий кредит) у сумі еквівалентній 3 774,00 доларів США в українських гривнях та встановлюється, що на дату укладання цієї додаткової угоди еквівалент суми додаткового кредиту у іноземній валюті, прийнятій для сторін, дорівнює 30 758,10 гривень. Пунктом 1.10.2 договору про внесення змін/Додаткової угоди № 1 також встановлюються умови застосування еквіваленту до розміру платежів. Згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна видно, що розмір основного зобов'язання становить 14800,00 долари США. Визначення зобов'язання в іноземній валюті, є підтвердження, що обтяження суперечить чинному законодавству. Вищевказані умови кредитного договору про збільшення розміру платежів є незаконними та порушують її права та гарантії, як споживача кредитних послуг, а умови кредитного договору суперечать нормам діючого законодавства, а саме нормам передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто, пункти 1.3., 1.3.1., 1.3.2., 2.4. Загальних умов кредитування кредитного договору № 50002888 від 28 грудня 2011 року та пункти 1.1. 1.10.2. договору про внесення змін/Додаткової угоди № 1 від 15 січня 2013 року, є недійсними. Укладання графіку погашення заборгованості за кредитом із відображенням платежів в доларах США є незаконним оскільки кредитор у відповідності до вимог ст. 1054 ЦК України надав кредитні кошти в національній валюті, а тому як відображення так і повернення кредиту та відсотків повинно відбуватися у валюті кредиту. За рахунком-фактурою № 0255222 від 06 квітня 2015 року за послуги за квітень 2015 року відповідачем виставлено їй до сплати рахунок на 2 103,96 гривень - погашення кредиту та 5 268,70 гривень - проценти за користування кредитом, але згідно пункту 28 графіку платежів до сплати за квітень підлягає сума 2 520,82 гривень. На даний період платежів відповідач виставляє вимогу до сплати у розмірі який збільшено на 4851,84 гривень, ніж передбачений кредитним договором. Несправедливими є умови кредитного договору погашення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом в доларах США, що є способом зловживання правом, коли усі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач переводить на неї - позичальника за кредитним договором і споживачем кредитних послуг, що є порушенням частини 3 ст. 13 ЦК України. Умови кредитного договору у гривні які визначають ціну кредиту в іноземній валюті є нечіткими і мають двозначне тлумачення, що за своєю правовою природою є «скритим» кредитом в іноземній валюті.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що вона зверталася до відповідача з метою отримання кредиту та уклала з відповідачем кредитний договір у гривневому еквіваленті, так як їй було відомо про заборону валютних кредитів та вважала, що кредит має сплачуватися саме у гривневому еквіваленті. З умовами кредитного договору вона ознайомлювалася та бачила, що у графіку кредитування міститься еквівалент до гривні - долар США. Через рік після отримання кредиту, вона телефонувала відповідачу та отримала відповідь про те, що її кредит значиться в доларах США, але у письмовому вигляді відповідач завжди повідомляв її, що кредит гривневий.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що позивач отримувала кредит у гривні, але сплата кредиту передбачена у доларах США. Відповідачем не було зазначено, яка мета збільшення процентної ставки, окрім цього, позивачу не зрозуміло чи збільшувалися відсотки за кредитом чи витрати на обслуговування кредиту. Вважає, що еквівалент гривні до долара США являється збільшенням відсоткової ставки відповідачем. При цьому, відповідач мав повідомити позивача про збільшення процентної ставки, але цього не зробив. На підставі вказаного, вважає, що відповідачем було здійснено скрите валютне кредитування.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, з підстав викладених у запереченні проти позовної заяви, долученого до матеріалів справи (а.с.48-57, Том 1), просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що п. 1.3.1. Загальних умов кредитування передбачено, що розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів у іноземній валюті, при цьому при коливанні курсу, різниця, яка виникла враховується як коригування суми процентів та підлягає сплаті позичальником. Також, зазначив, що у разі порушення відповідачем умов щодо надання сукупної вартості кредиту, позивач мала б звертатися з вимогою про розірвання кредитного договору в порядку ст.ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», а не з вимогою про визнання кредитного договору недійсним.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» було укладено кредитний договір № 50002888, відповідно до умов якого ТОВ «Порше Мобіліті» зобов'язався надати ОСОБА_2 кредит в розмірі 118 918,00 гривень, що в еквіваленті становить 14 800,00 доларів США, строком 60 місяців зі сплатою 9,90% річних на придбання автомобіля марки VW, модель Polo Sedan, кузов НОМЕР_2, об'єм двигуна 1598 куб. см., рік випуску 2011 (а.с.8, Том 1).

Також, 15 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено Договір про внесення змін/Додаткова угода № 1 до кредитного договору № 50002888 від 28 грудня 2011 року (а.с.15-18, Том 1).

Відповідно до п. 1.3.1 Загальних умов кредитування (Додаток до кредитного договору), розмір платежів, що підлягають сплаті Позичальником у повернення кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до встановлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент встановлення рахунка обмінного курсу банку. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни або обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору , по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником.

Пунктом 2.4 Загальних умов кредитування передбачено, нарахування процентів відбувається: щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360», відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.5. Загальних умов кредитування, термін сплати процентів: одночасно із поверненням чергового платежу в терміни та в сумі відповідно до Графіку погашення кредиту, за винятком випадків, у яких цими Загальними умовами кредитування передбачено інші строки сплати процентів (стаття 3).

Виходячи з наведених розрахунків, які зазначені у Графіку погашення кредиту, сума щомісячного платежу визначається у гривнях та є еквівалентно 313,73 доларів США.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилається, зокрема, на те, що умови кредитного договору у гривні які визначають ціну кредиту в іноземній валюті є нечіткими, за своєю правовою природою є «скритим» кредитом, умови кредитного договору погашення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом в доларах США є несправедливими, при цьому позивачу не було відомо про те, що відсоткова ставка буде змінена шляхом коригування до еквіваленту долара США.

Відповідно до п. 9.5 Загальних умов кредитування, підписанням даних умов позичальник підтверджує, що Компанія належним чином ознайомила позичальника із інформацією, передбаченою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг, затверджених компанією.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Виходячи із загальних умов, укладеного між сторонами кредитного договору № 50002888 від 28 грудня 2011 року, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту.

Крім того, відповідно до п.п. 9.5.-9.7. Загальних умов кредитування, що є невід'ємною частиною кредитного договору, відповідач своїм підписом підтвердила, що позивач належним чином ознайомив її, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, з інформацією передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальника тощо.

Також, у п. 9.6. договору про внесення змін/Додаткової угоди № 1 зазначено, що додатково до положень п. 9.5. Загальних умов кредитування Позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальників; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди Компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо).

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, підписавши Кредитний договір, сторони визначили права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі, зокрема із зазначенням терміну виконання зобов'язань, відсоткову ставку, що нараховувалася за користування позивачем кредитними коштами, обумовлено випадки зміни, збільшення тіла кредиту.

Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536, 638, 1056-1 ЦК).

У п.16 Постанови №5 від 30.03.2012 р. визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України №6-79цс14 від 02.07.2014р., відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Отже визначення в договорі еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті відповідає вимогам статті 533 ЦК України. При цьому сплата за таким зобов'язанням має здійснюватися в гривні за офіційним курсом Національного банку України на дату оплати.

При цьому, виходячи із загальних умов укладеного між сторонами спору Кредитного договору № 50002888 від 28 грудня 2011 року, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту.

Таким чином, суд дійшов висновку, що положеннями Кредитного договору, сторонами було обумовлено, що погашення кредиту повинно здійснюватись в гривні у перерахунку до долара США зі курсом, який є дійсним на день, що передує виставленню відповідного рахунку, у зв'язку з чим посилання сторони позивача на те, що відповідач прив'язав суму виданого кредиту до еквіваленту долару США не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Крім того, зазначення в кредитному договорі та графіку погашення до нього, еквіваленту суми кредиту та сум щомісячних платежів, жодним чином не свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, судом встановлено, що при укладенні Кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодилася з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту у валюті кредитування для придбання транспортного засобу, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано, графік погашення кредиту був погоджений з позивачем, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності, у зв'язку з чим підстав для визнання недійсним кредитного договору, які наведені позивачем, судом не встановлено.

Також, з метою забезпечення виконання позивачем умов кредитного договору, 10 січня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 було укладено договір застави транспортного засобу № 50002888, відповідно до умов якого заставодавець ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов'язань заставляє майно, а саме автомобіль: VOLKSWAGEN POLO 1.6., номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, об'єм двигуна: 1598, реєстраційний номер: НОМЕР_1, рік виробництва: 2011, колір сірий.

Статтею 593 Цивільного кодексу України передбачено, що право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Таким чином, з огляду на те, що суд дійшов ґрунтовного висновку щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору, укладеного між сторонами, недійсним, судом не вбачається підстав для визнання недійсним договору застави та зняття застави з автомобіля.

Аналізуючи вищевикладене, оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» про визнання недійсним договору не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2, відшкодування судового збору в порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

На підставі вищевикладеного та та керуючись ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 524, 525, 526,533, 593, 627, 1049, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 179, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позві ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» про визнання недійсним договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: