Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 314/5773/14Головуючий у 1-й інстанції Галянчук Н.М.
№22-ц/778/390/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором № ZPS0AE00000407 від 16.10.2006 року станом на 13.08.2014 року у розмірі 66964,41 доларів США, яка складається з: 11310,26 доларів США заборгованості за кредитом, 18838,03 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 1365,00 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 35451,12 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, від сплати якої у добровільному порядку відповідач на користь Банку ухиляється, а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3654,00 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року (а.с.65-68) позов Банку задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № ZPS0AE00000407 від 16.10.2006 станом на 13.08.2014 у сумі 66964,41 доларів США, що за курсом НБУ від 13.08.2014 складає 877903,42 грн., яка складається з: 11310,26 доларів США - заборгованість за кредитом; 18838,03 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1365,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 35451,12 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 3654,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.71-75) просив у зв'язку з незакінченим кримінальним провадженням, що має безпосереднє відношення до обставин цієї справи, рішення суду першої інстанції анулювати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Банку відносно ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 лютого 2015 року (а.с.82) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача на рішення суду першої інстанції у цій справі відкрито.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 08 квітня 2015 року (а.с.109- 113) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року по цій справі скасовано.

Ухвалено нове рішення.

Позов Банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPS0AE00000407 від 16 жовтня 2006 року залишено без задоволення.

Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 350,00 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року (а.с.130-131) касаційну скаргу Банку задоволено.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 8 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційним судом справу прийнято до провадження (а.с.134) та призначено до нового апеляційного розгляду (а.с.135).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 28 січня 2016 року, в якому було розпочато розгляд справи по суті (а.с.153), відкладено для надання Банком розрахунку пені у гривні України та інших документів, якщо вони є, на підтвердження продажу автомобілю відповідача, окрім тих, що є у матеріалах цієї справи.

16 березня 2016 року Банк надав апеляційному суду додаткові письмові пояснення у цій справі із випискою по рахунку та розрахунком заборгованості пені (а.с.157-170).

Заслухавши у судовому засіданні 17 березня 2016 року доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та представника Банку (позивача), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 307 ч. 1 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін (п.1), змінити рішення (п.3).

Відповідно до ст. 308 ч. 1 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

Так, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що задовольняючи позов позивача у цій справі, суд першої інстанції правильно керувався ст.ст. 3, 11, 15-16, 22, 526, 530, 1046-1056 ЦК України, ст.ст. 10- 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із того, що Банк, як позивач, має право на стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором сторін №ZPS0AE00000407 від 16.10.2006 станом на 13.08.2014 року.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 16 жовтня 2006 року року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» а.с. 16) та відповідачем у справі ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №ZPS0AE00000407, на підставі якого відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 21000,00 доларів США на термін до 14.10.2011 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлені цим договором (а.с. 9-10).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Банк свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу грошові кошти у сумі 21000,00 доларів США (а.с. 11).

Відповідно до умов п. 1.1 вищезазначеного договору сторін погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати (з 16 по 22 число кожного місяця) позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 506,02 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 неналежним чином та не у повному обсязі виконував свої зобов'язання за вищезазначеним кредитним договором, у зв'язку із чим, станом на 13.08.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 66964,41 доларів США, яка складається з: 11310,26 доларів США - заборгованість за кредитом; 18838,03 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1365,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 35451,12 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (розрахунок а.с. 4-7).

Зміна процентної ставки за кредитним договором відбулась в односторонньому порядку на підставі розпорядження-наказу Банку від 3 жовтня 2008 року. Відповідач ОСОБА_2 погодився із такою зміною, про що свідчить виконання умов договору за збільшеною відсотковою ставкою, що відповідає положенням ст. 642 ЦК України, і дії Банку щодо підвищення відсоткової ставки неправомірними не визнавались.

Ст. 1049 ЦК України встановлює, що позичальник, яким є відповідач, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у цій справі, Банк у тому числі посилався на те, що 17 січня 2013 року Банком було продано предмет застави на підставі акту прийому-передачі автомобіля від 17 січня 2013 року без зняття з обліку в органах ДАІ за 4066,06 доларів США і ці кошти були зараховані в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Однак, суд першої інстанції при визначенні розміру пені за несвоєчасність невиконання зобов'язань за договором, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь Банку допустився помилки, не звернувши належної уваги на положення ст. 616 ЦК України та доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що в рахунок погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором ним у грудні 2009 року (а.с.40) був переданий Банку предмет застави - автомобіль Мерседес-Бенц «Спринтер», 1999 р.в., р.н НОМЕР_2, який на той час коштував, на його думку, 15000 - 20000 доларів США, але який фактично Банком було «продано» лише через 4 (чотири) роки 17 січня 2013 року за значно меншу суму 4066,06 доларів США, яка Банком була дійсно зарахована на його (відповідача) рахунок у погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором та врахована при розрахунку Банком вищезазначеної заборгованості (а.с.4-6, 52); проте, Банк так й не зміг надати суду у цій справі на виконання вимог останнього належних, допустимих доказів на підтвердження саме факту продажу вказаного автомобілю, дати та ціни продажу останнього (договір купівлі-продажу автомобілю, довідка-рахунок, звіт експерта, спеціаліста про оцінку автомобілю тощо), лише акт від 17.01.2013 року прийому-передачі автомобілю від Банку заемщику ОСОБА_5 (а.с.104), який не є належним доказом (правовстановлюючим документом), який свідчить саме про відчуження (продаж) автомобілю Банком третій особі.

За змістом ст. 616 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. стягуються з боржника (ч.1); суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню (ч.2).

Пеня в силу вимог ст. 549 ч. 1 ЦК України є різновидом неустойки.

В силу вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України суд має сприяти повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

В порядку ст. 10 ч.4, 303 ч.2 ЦПК України апеляційним судом у цій справі може бути прийнятий наданий Банком розрахунок пені (а.с.170), із якого вбачається що пеня згідно позову Банку у цій справі розрахована Банком саме за 1 (один) рік з вересня 2013 року до звернення Банку до суду із вищезазначеним позовом у вересні 2014 року (а.с. 2) та складає 35451,12 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 311325,67 грн.

Оскільки, пеня не є сумою основного боргу за вищезазначеним кредитним договором, то вона має стягуватись за рішенням суду з відповідача на користь Банку саме у гривні України в силу вимог ст. 533 ЦК України.

Проте, при вищевикладених обставинах, враховуючи, що судом першої інстанції було правильно встановлено, що Банк, як кредитор, сприяв збільшенню розміру неустойки у вигляді пені, отримавши у грудні 2009 року предмет застави - автомобіль для реалізації від відповідача ОСОБА_2 (акт а.с. 40), яким відповідач не мав можливості користуватись з 2009 року та погашати заборгованість за рахунок доходів від використання останнього, а також зарахувавши кошти від «продажу» цього автомобілю у рахунок погашення заборгованості відповідача перед Банком за вищезазначеним кредитним договором лише через 4 (чотири) роки у 2013 році у сумі 4066,06 доларів США, тобто значно менше, ніш коштував автомобіль Мерседес-Бенц «Спринтер», 1999 р.в., р.н НОМЕР_2 при його передачі відповідачем Банку у 2009 році, яка Банком була дійсно зарахована на його (відповідача) рахунок у погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором та врахована при розрахунку Банком вищезазначеної заборгованості (а.с.4-6, 52), суд першої інстанції мав в силу вимог ст. 616 ЦК України зменшити розмір пені з 35451,12 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 311325,67 грн. (а.с.157-170), зокрема до 01,00 грн., що відповідає принципу справедливості та розумності.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Решта доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним у письмових запереченнях проти позову Банку у цій справі (а.с.31-34) та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень на позов позивача у цій справі в частині стягнення основного боргу за вищезазначеним кредитним договором у сумі 31513,29 доларів США, який складається із: 11310,26 доларів США - заборгованості за кредитом, 18838,03 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом, 1365,00 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом (а.с.4-6).

За змістом п. 12 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

В силу вимог ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що будь-які положення вищезазначеного кредитного договору сторін чи сам договір в цілому були визнані недійсними окремо від цієї справи.

ОСОБА_2 у цій справі не заявляв вимог про визнання будь-яких пунктів вищезазначеного кредитного договору чи усього договору в цілому недійсним.

Недійсність вищезазначеного договору сторін прямо не встановлена законом.

Тому, суд першої інстанції правильно виходив із презумпції правомірності цього договору та умов останнього (ст. 204 ЦК України).

Так, за змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявність заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 17.05.2012 року (а.с.35-36) про задоволення вимог Баку, як кредитора, яке не виконано боржником ОСОБА_2, та яке у подальшому ухвалою цього ж суду від 07 жовтня 2013 року (а.с.37) було скасовано, а позов Банку залишено без розгляду (ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 19 березня 2014 року а.с.39) не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє права Банк на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

За змістом ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та є обов'язковою для загальних судів силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Згідно із правовою позицією Верховного суду України, висловленою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13:

«Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів».

Проте, в силу вимог ст. 267 ч. 3 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У зв'язку із відсутністю відповідної заяви відповідача ОСОБА_2 у цій справі, зробленої саме у суді першої інстанції до ухвалення останнім оскаржуємого рішення у цій справі, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для застосування строків позовної давності при вирішенні цієї справи.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Апеляційний суд також не вправі застосовувати строк позовної давності при вирішенні цієї справи в силу вищевикладених обставин.

Тим більше, що про застосування останнього ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.71-75) взагалі не просив, а лише в усній формі у судовому засіданні вже під час апеляційного перегляду цієї справи.

Хоча в силу вимог ст. 300 ч. 1 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її лише протягом строку на апеляційне оскарження.

Наявність кримінального провадження № 0000161 від 26.01.2013 року (а.с.44) за заявою ОСОБА_2 (а.с.41-42), у тому числі за фактом порушень будь-якими працівниками Банку будь-яких прав відповідача ОСОБА_2, само по собі у цій справі ні про що не свідчить і нічого не спростовує.

Оскільки, в силу вимог ст. 61 ч. 4 ЦПК України лише вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Судом першої інстанції також правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

При новому апеляційному розгляді цієї справи апеляційним судом було враховано висновки та мотиви Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 11 листопада 2015 року (а.с.130-131), з яких скасовано рішення апеляційного суду у цій справі від 08 квітня 2015 року, які в силу вимог ст. 338 ч. 4 ЦПК України є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді цієї справи.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року у цій справі слід змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь Банку пені з «35451,12 доларів США, що еквівалентно 311325,67 грн. до «01,00 грн.; у зв'язку із чим, вважати загальною сумою стягнення з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованості за кредитним договором у цій справі 31 513,29 доларів США основного боргу та 01,00 грн. пені; в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч.ч. 1, 5 ЦПК України у разі лише часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 при вищевикладених обставинах, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку судових витрат у вигляді судового збору 350,00 грн. (а.с.70), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Разом із тим, Банк в разі задоволення його касаційної скарги Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у цій справі (а.с.130-131) має право на стягнення з ОСОБА_2 судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 2557,80 грн. (а.с.115), понесених ним при подачі цієї скарги до касаційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року у цій справі змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () пені з «35451,12 доларів США (тридцять п'ять тисяч чотириста п'ятдесят один долар США дванадцять центів США)», що еквівалентно 311325,67 грн. (триста одинадцять тисяч триста двадцять п'ять гривень шістдесят сім копійок), до «01,00 грн. (одна гривня)».

У зв'язку із чим, вважати загальною сумою стягнення з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () заборгованості за кредитним договором у цій справі 31 513,29 доларів США (тридцять одна тисяча п'ятсот тринадцять доларів США двадцять дев'ять центів США) основного боргу та 01,00 грн. (одна гривня) пені.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () понесені судові витрати за подачу касаційної скарги 2557,80 грн. (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят сім гривень вісімдесят копійок).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.