У Х В А Л А

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П., Попович О. В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому, посилаючись на те, що оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана у період зареєстрованого шлюбу із відповідачем, то вона є спільною сумісною власністю подружжя, просив визнати за ним право власності на Ѕ її частини.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 28 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що оскільки спірна квартира була придбана у період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а остання не довела факту придбання цієї квартири за її особисті кошти та кошти, які надавали її батьки, то в силу вимог ст. 60 СК України спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, право власності на яке в рівних частках має кожний із подружжя.

Такі висновки судів ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 02 березня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 20 червня 2012 року розірвано.

15 червня 2006 року ОСОБА_4 у період шлюбу з ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи підстави позов, ОСОБА_3 посилався на те, що вказана квартира є їх із ОСОБА_4 спільним сумісним майном подружжя як така, що придбана ними у період шлюбу.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

За змістом ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди обґрунтовано виходили із того, що оскільки спірна квартира була придбана у період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а остання у свою чергу не довела факту придбання цієї квартири за її особисті кошти та кошти, які надавали її батьки, то в силу вимог ст. 60 СК України спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, право власності на яке в рівних частках має кожний із подружжя.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що позивачем не доведено порушення його прав на частку у спільному майні подружжя; неврахування судами того, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки придбана за кредитні кошти, які вона погашала самостійно, та за кошти, які надавали їх батьки; неврахування судами обставин, за наявності яких вона має право на збільшення своєї частки при поділі спільного майна подружжя; незастосування судами наслідків спливу строку позовної давності - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у судах, висновки з цього приводу, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на рішення суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає рішення суду без змін.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О. В. Попович