АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/3035/15-ц Номер провадження 22-ц/786/915/16Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю. Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Дряниці Ю.В.

суддів: Карнауха П.М., Кривчун Т.О.,

секретаря Ткаченко Т.І.,

за участю: відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідачів ОСОБА_5, позивача ОСОБА_6, представника позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4, малолітнього ОСОБА_10 в інтересах якого діє ОСОБА_4, ОСОБА_8, малолітньої ОСОБА_11 в інтересах якої діє ОСОБА_8, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради, про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_12, ОСОБА_13 полтавська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_1, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено повністю.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10 з житлового будинку за адресою: вул. Іскровська, 2 м. Полтава без надання іншого житлового приміщення.

Знято в примусовому порядку з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_11.

У задоволенні позову ОСОБА_14 відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

З зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодились відповідачі, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційних скаргах апелянти, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити, а зустрічний позов відповідачів задовольнити у повному обсязі. Вказують, що відповідачі законно зареєстровані у спірному житловому приміщенні за згодою колишньої власниці будинку, а тому вважають, що смерть останньої не позбавляє їх права користуватися займаним житлом. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку щодо пропуску ОСОБА_2 строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги з підстав, визначених ст. 308 ЦПК України, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно до копії заповіту від 01 червня 2011 року, ОСОБА_15 заповіла все належне їй майно, в тому числі належні їй на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами та приватизовану земельну ділянку, що знаходяться в м. Полтаві по вул. Іскорвській, будинок № 2, дочці ОСОБА_6 /т. 1 а.с. 176/.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 26 травня 2015 року серії І-Е № 293590, ОСОБА_15 померла 13 червня 2013 року /т. 1 а.с. 91/.

Згідно до копії свідоцтва про право на спадщину від 29 січня 2014 року, зареєстрованим державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_16, спадкоємцем майна ОСОБА_17 є ОСОБА_6 /т. 1 а.с. 170/.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок, що знаходиться по вул. Іскровська, 2 в м. Полтава належить на праві власності ОСОБА_6, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 січня 2014 року, виданого Другою полтавською державною нотаріальною конторою /т. 1 а.с. 9/.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_13, зареєстровані та проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім них за цією адресою зареєстровані та проживають ОСОБА_18 та ОСОБА_19, які є дочкою та внуком ОСОБА_6; зареєстровані, але не проживають ОСОБА_8, ОСОБА_11 /т. 1 а.с. 49-57/.

Житловий будинок поділений на дві частини, що мають окремі входи (що підтверджується, зокрема, схемами газопроводу, водопостачання та каналізації, житлового будинку). В одній частині будинку проживають ОСОБА_6, ОСОБА_18, та ОСОБА_19, з якими до своєї смерті проживала ОСОБА_17, а в іншій частині будинку ОСОБА_2, ОСОБА_20, ОСОБА_4, ОСОБА_13

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Так, судом встановлено і не оспорюється сторонами, що право користування жилим приміщенням, за адресою: вул. Іскровська, 2 в м. Полтава, виникло у відповідачів, у звязку з перебуванням у родинних відносинах з власницею будинку ОСОБА_17.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-КЕ № 293590, 13 червня 2013 року ОСОБА_17 померла /т .1 а.с. 91/.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, в тому числі коли таке припинення права власності відбулося у зв'язку із смертю власника, членами сім'ї якого були особи, які проживали у належному померлому на праві власності житлі. Спадкоємці, до яких перейшло право власності на таке житло, відповідно до ст. ст. 383, 391 ЦК України мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у тому числі шляхом виселення осіб, які були членами сім'ї попереднього власника.

Вказана постанова, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування при вирішенні спорів.

Отже, враховуючи, що власник житлового приміщення, в якому відповідачі проживали, як члени його сімї, помер, а право власності на зазначене майно набула інша особа, до кола членів сімї якої вони не входять, то, виходячи з наведеної правової позиції Верховного Суду України, відповідачі втратили право користування жилим приміщенням по вул. Іскровська, 2 в м. Полтава.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу, 03 червня 2011 року за реєстровим № 1168, спадкоємцем, зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_17, яка померла 13 червня 2013 року, є ОСОБА_6

Спадщина на яку видано це свідоцтво, складається з: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Іскровська, 2, що належав померлій на підставці свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Новоселівської сільської ради /т. 1 а.с. 170/.

Згідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, єдиним спадкоємцем ОСОБА_17 значиться ОСОБА_6 /т. 1 а.с. 171/.

Набуття права власності на житловий будинок що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Іскровська, 2, ОСОБА_6 також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 січня 2014 року, відповідно до якого єдиним власником зазначеного обєкта житлової нерухомості є ОСОБА_6 /т. 1 а.с. 9/.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод, в тому числі, у здійсненні ним права користування своїм майном.

Беручи до уваги вказані встановлені обставини справи, колегія суддів, приходить до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачкою, як єдиного власника спірного жилого приміщення, права усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення осіб, які були членами сім'ї попереднього власника.

Доводи апеляційної скарги на необхідність існування обставин, визначених ст. 116 ЖК України, для примусового виселення з жилого приміщення членів сімї колишнього власника не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки чинним законодавством України встановлено, що достатньою підставою для виселення осіб, які були членами сім'ї попереднього власника житлового приміщення є факт припинення права власності на таке майно особи, членами сім'ї якої вони були.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що посилання апелянтів на положення ст.ст. 116, 157 ЖК України є безпідставними, оскільки вказані норми регулюють правовідносини, які склались між власниками житла та членами їх сімї, а також наймачами жилих приміщень та наймодавцями. Разом з тим відповідачі не є членами сімї позивача ОСОБА_6, яка набула права власності на спірний житловий будинок у порядку спадкування.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо помилковості висновку місцевого суду про відсутність правових підстав вважати відповідачів і позивачку членами однієї сімї, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що сторони не перебувають у такому спорідненні, як подружжя, батьки чи діти, а тому безумовного права на користування жилим приміщенням, що належить позивачу не мають.

Так само, колегія суддів, не вбачає підстав вважати, що сторони, за час їх спільного проживання, вели спільне господарство. Так, судом встановлено, що будинок, який знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Іскровська, 2, має два окремі входи і два роздільні житлові приміщення, в яких оремо один від одного проживали сімя позивача і відповідачів. Згідно пояснень сторін, спільного бюджету вони не вели, а поєднувало їх спільне проживання в одному домоволодінні і користування присадибною ділянкою. Та обставина, що відповідачами частково оплачуються рахунки за отримання житлово-комунальних послуг, не свідчить про ведення сторонами спільного господарства, а є виконання відповідачами, як споживачами житлово-комунальних послуг, обовязку по їх оплаті.

Колегія суддів, також, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову відповідачів, враховуючи наступне.

Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Так, судом встановлено, що відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу, 03 червня 2011 року за реєстровим № 1168, спадкоємцем, зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_17 є лише ОСОБА_6

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2013 року, ОСОБА_6 подала до Другої полтавської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини /а.с. 164/.

Таким чином, єдиним спадкоємцем ОСОБА_17 є ОСОБА_6, а тому доводи апеляційної скарги щодо незаконності отримання лише нею майна, що належало спадкодавцю є неспроможними.

Також, на думку колегії суддів невмотивованими є доводи апелянта про недійсність заповіту, оскільки відповідачами в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його складення з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення чи укладення заповіту особою, яка не мала на це права.

Отже, виходячи з наведеного та з урахуванням того, що у справі встановлено факт відчуження спірної квартири і переходу права власності на майно до позивачки, яка виявила намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, судова колгія погоджується з висновком місцевого суду, що вимоги ОСОБА_6 щодо усунення перешкод у користуванні її власністю шляхом виселення відповідачів із житлового приміщення є обґрунтованими, та відповідають положенням статті 16 ЦК України, а порушене право користування власністю відновленню.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання апелянта на незаконність рішення зводяться до власного вибіркового тлумачення норм матеріального і процесуального права без повного і системного їх аналізу, не спростовують висновків місцевого суду, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення рішення місцевого суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_21

(підпис) ОСОБА_22

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1