Ухвала

іменем України

16 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Савченко В.О.,Дербенцевої Т.П., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргоюОСОБА_6 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_9 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати недійсним договір від 06 липня 2009 року, за яким він, будучи особою похилого віку, прикутим до ліжка за станом свого здоров'я, не маючи на меті дарувати своє житло, помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення, подарував ОСОБА_10 належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Вказав, що договору дарування він не укладав, а вважав, що укладає договір довічного утримання, однак ОСОБА_11 навмисно ввів його в оману, оформивши договір дарування на свою хвору дружину, яка після оформлення правочину, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, померла, а він 26 липня 2010 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_9, а ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_11

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2015 року до участі у справі в якості правонаступників залучено: правонаступника померлого позивача ОСОБА_9 - його доньку ОСОБА_6 та правонаступників відповідача ОСОБА_11 - його синів ОСОБА_8 та ОСОБА_8, в якості третіх осіб - ОСОБА_12, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко І.В.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що договір дарування вчинено під впливом обману з боку відповідача.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 травня 2009 року належала квартира АДРЕСА_1, яку 06 липня 2009 року він подарував дружині ОСОБА_11 - ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_10, спадщину після якої прийняв її чоловік ОСОБА_11, та 26 липня 2010 він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на цю квартиру.

ОСОБА_9, посилаючись на ті обставини, що договір дарування вчинений ним внаслідок обману з боку відповідача, який скористався його станом здоров'я, та, обіцяючи надання допомоги та здійснення догляду, вмовив його на укладення цього договору, однак він не мав наміру дарувати свою квартиру, а вважав, що укладає договір довічного утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_9, спадщину після якого прийняли ОСОБА_6 та ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_11, спадщину після якого прийняв його син ОСОБА_8

02 грудня 2015 року йому видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Інший спадкоємець першої черги ОСОБА_8 від своєї частки в спадщині відмовився на користь брата.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимог ст. ст. 10, 213, 214 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та не уточнив позовних вимог і підстав заявленого позову, не визначився із характером відносин, що склалися між сторонами, та нормами матеріального права, які їх регулюють.

Суд не врахував, що виходячи зі змісту статей 203, 229, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним

Отже, суд не перевірив доводів позивача про те, що ОСОБА_9 в силу свого похилого віку, стану здоров'я, важкої хвороби мав намір укласти договір довічного утримання, оскільки потребував сторонньої допомоги та не бажав дарувати свою квартиру, а вважав, що укладає договір довічного утримання, про що домовився з ОСОБА_11, який обіцяв йому утримання та догляд.

Однак сталась помилка щодо природи спірного правочину, прав та обов'язків сторін, та договір дарування укладений помилково, не надав цим обставинам відповідно оцінки та не з'ясував, чим обґрунтовувались позовні вимоги, не перевірив, чи мав позивач інше житло, не встановив вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, не з'ясував, чи відбулась фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному, не надав цим обставинам відповідної оцінки, а пославшись на те, що позов не підлягає задоволенню з підстав введення позивача в оману, зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову.

Крім того, така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, однак судом першої інстанції ці обставини не перевірені та не досліджені, рішення суду про відмову у задоволенні позову ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув, на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та правильності його висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а пославшись на те, що позивач не надав доказів на підтвердження введення в оману ОСОБА_9 ОСОБА_11, залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

В.О. Савченко

О.В. Попович