Провадження № 2/331/433/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Антоненко М.В.,

за участю секретаря Сніжко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Запоріжжя звернувся ОСОБА_1 з позовом до Запорізької міської ради про визнання право власності в порядку спадкування за заповітом.

В позові зазначає, що він є рідним сином ОСОБА_2, яка померла 10.04.2014 року. Після смерті його матері відкрилася спадщина на нерухоме майно у вигляді 41/100 частини житлового будинку, розташованого у м. Запоріжжя по вул. Жовтнева, № 19. За життя його матерю було написано заповіт, згідно якого все майно, де б воно не було, із чого б воно не складалося, ОСОБА_2 заповідала, своєму синові ОСОБА_1.

Після смерті матері позивач в установлений законом термін звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 з заявою щодо відкриття спадщини. Проте свідоцтво про право власності на майно за заповітом позивач отримати не може, оскільки не має можливості надати нотаріусу оригінал правовстановлювального документу на підставі якого його покійній матері належала 41/100 частина житлового будинку. Зазначив, що оригінал документу втрачено, на руках мається тільки його копія. Постановою приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 28.12.2015 № 237/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом у звязку з відсутністю оригіналу право встановлювального документу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити. Просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 41/100 частини домоволодіння, розташованого у м. Запоріжжя, вул. Жовтнева, 19 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2, яка померла 10.04.2014 року.

Представник відповідача проти задоволення позову на вищезазначених підставах не заперечувала.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, щодо задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_2, про що свідчить свідоцтво про народження серії I-УР № 419384, видане Сталінським бюро ЗАГС від 24.11.1960 року.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла 10.04.2014 року, про що свідчить свідоцтво про смерть від 11.04.2014 року серії № VI МЮ № 667695, видане Таганським відділом РАГС Управління РАГС Москви. Після її смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно у вигляді 41/100 частини житлового будинку, розташованого у м. Запоріжжя по вул. Жовтнева, № 19. За життя ОСОБА_2 було написано заповіт від 27.05.2008 року, згідно якого все належне їй майно, де б воно не було, із чого б воно не складалося, вона заповідала сину ОСОБА_1.

Після смерті ОСОБА_2, позивач в установлений законом строк звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3

Згідно ст.1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи. У відповідності до ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 (чоловік та батько ОСОБА_2) подав до нотаріальної контори заяву про відмову від належної йому частки у спадщині, після смерті його дружини на користь сина спадкодавця ОСОБА_1.

Судом витребувано та досліджено матеріали спадкової справи у приватного нотаріусу ЗМУЮ ОСОБА_3.

Постановою приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 28.12.2015 № 237/02-31 відмовлено Позивачу у видачі свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом у звязку з відсутністю оригіналу правовстановлювального документу та рекомендовано звернутися до суду.

Згідно копії свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння № 33 від 21.01.1992 року, виданого горкоммунхозом виконкому Запорізької ради народних депутатів, 41/100 частина домоволодіння по вул. Жовтневій № 19 у м. Запоріжжя належить ОСОБА_2.

Згідно листа від 21.12.2015 року № 11300 ТОВ «ЗМБТІ», ОСОБА_2 належить 41/100 частина домоволодіння по вул. Жовтневій № 19 у м. Запоріжжя на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння № 33 від 21.01.1992 року, виданого горкоммунхозом виконкому Запорізької ради народних депутатів.

У відповідності до вимог чинного законодавства України, право власності на нерухоме майно визначається по законодавству Договірної Сторони, на території якої розташоване нерухоме майно. 22.01.1993 року в Мінську (Республіка Білорусь) в рамках країн СНД, з метою забезпечення належного захисту прав і законних інтересів громадян та осіб, що проживають на їхніх територіях, була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (надалі Конвенція).10.11.1994 року Верховною Радою України ратифіковано цю Конвенцію та 14.07.1995 року вона набула чинності.

У відповідності до положень ст. 44 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, громадяни кожної із Договірних сторін можуть спадкувати на територіях інших Договірних сторін майно чи права за законом чи за заповітом на рівних умовах і в тому самому обємі, як і громадяни даної Договірної сторони. Відповідно до статті 45 цієї Конвенції право спадкування майна, крім випадків, передбачених пунктом 2 вказаної статті, визначається по законодавству тієї Договірної Сторони, на території якої спадкодавець мав останнє місце проживання. Що ж до спадкування громадянами України нерухомого майна, що знаходиться на території однієї із країн, що приєдналися до вказаної Конвенції, слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 Кодексу передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1270 Кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 45 Конвенції, учасницями якої поряд з іншими державами є Україна, право спадкування майна визначається по законодавству тієї Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України, передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за №296/5 передбачено, що «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна». Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Пленум Верховного Суду України у Постанові від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» також розяснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 15, 57, 58, 59, 74, 88, 169, 213-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 182, 210, 1261 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), право власності на 41/100 частини домоволодіння, розташованого у м. Запоріжжя, вул. Жовтнева 19 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2, яка померла 10.04.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя М.В. Антоненко