Справа № 361/4747/15-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/1817/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 24.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки,

встановила:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому посилається на те, що з 2 вересня 2013 року по 5 червня 2015 року він постійно працював у відповідача водієм-експедитором на умовах безстрокового трудового договору між найманим працівником і фізичною особою-підприємцем, зареєстрованого у Києво-Святошинському районному центрі зайнятості 02.09.2013 року за № 593.

5 червня 2015 року відповідач звільнив його з роботи за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КзпП України, у звязку з чим цього ж дня трудовий договір було знято з реєстрації.

Однак, при звільненні з роботи відповідач не виплатив йому всі суми, які належали до виплати в день звільнення, а саме: заробітна плата у 2015 році в розмірі 5416,65 грн., що становить за лютий-травень по 1300 грн. за кожен місяць, 216,65 грн. за пять днів роботи у червні, а також 1845,48 грн. грошової компенсації за всі невикористані щорічні відпустки.

Просив стягнути з відповідача на його користь 5416,65 грн. заборгованості з виплати заробітної плати та 1845,48 грн. компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток.

Позов заявив з підстав, передбачених ст. 43 Конституції України та ст. ст. 50, 75, 83, 116 КЗпП України.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2015 року позов задоволено, стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за період з 01 лютого 2015 року по 05 червня 2015 року у розмірі 5416,65 грн., компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 1845,48грн. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

У апеляційній скарзі відповідач просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити, посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд, розглянувши справу у відсутність відповідача, знехтував його правами, чим позбавив його можливості надати пояснення по суті позову, що призвело до ухвалення судом помилкового рішення у справі.

Так, суд, задовольняючи позов, не взяв до уваги те, що позивач з 02.02.2015 року не зявився на роботу і з цього часу не виконував свої трудові обовязки. В силу відсутності позивача на роботі відповідач не мав можливості звільнити його з роботи у встановленому законодавством порядку, тому 03.03.2015 року звернувся в Києво-Святошинський районний суд Київської області з позовною заявою про розірвання трудового договору. Після цього позивач у телефонному режимі зобовязався приїхати для розірвання трудового договору, внаслідок чого відповідач залишив позов без руху.

Вважає, що зазначені обставини мали слугувати беззаперечним доказом відсутності позивача на роботі та стати підставою для ухвалення правомірного рішення, не дивлячись на те, що Києво-Святошинським районним судом Київської області не було ухвалено рішення по суті справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідач не надав доказів того, що при звільненні позивача з роботи він виплатив останньому всі суми, що належали йому від відповідача в день звільнення.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Встановлено, що з 2 вересня 2013 року по 5 червня 2015 року позивач працював у відповідача водієм-експедитором на умовах безстрокового трудового договору між найманим працівником і фізичною особою-підприємцем, зареєстрованого у Києво-Святошинському районному центрі зайнятості 02.09.2013 року за № 593.

5 червня 2015 року відповідач звільнив позивача з роботи за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КзпП України, у звязку з чим цього ж дня трудовий договір знято з реєстрації.

Зазначені обставини підтверджуються наступними доказами.

02.09.2013р. між ФОП ОСОБА_2 і найманим працівником ОСОБА_3 водієм укладено безстроковий трудовий договір. Згідно п. 3 договору - заробітна плата (на день укладення договору) становила 1200 грн., згідно п. 6 договору тривалість щорічної оплачуваної відпустки складає 24 календарних дні. Згідно п. 16 договору - він зареєстрований 02.09.2013р. за №593 у Києво-Святошинському центрі зайнятості.

Згідно запису у пункті 17 договору - трудовий договір розірваний сторонами 05 червня 2015 року, підстави припинення договору - за згодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України. Згідно п. 18 трудовий договір знятий з реєстрації в Броварському центрі зайнятості 05.06.2015р.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з ПФУ ОСОБА_3 є працівником ФОП ОСОБА_2, відомості по даному працівнику подані підприємцем за звітні періоди з вересня 2013 року, заявлена сума заробітної плати 1200 грн., з грудня 2013року 1300 грн., останні відомості про виплачену заробітну плату - за січень 2015 року в розмірі 1300 грн.

Згідно відповіді управління ПФУ інформація щодо нарахувань позивачу по щорічних основних відпустках у звітах відсутня.

З урахуванням наведеного, судом вірно встановлено, що позивач прийнятий на роботу водієм-експедитором у відповідача за безстроковим трудовим договором, звільнений з 05.06.2015р. за згодою сторін, остання заробітна плата йому нарахована та виплачена за січень 2015року.

Встановлено, що при звільненні з роботи відповідач не виплатив позивачу всі суми, які належали від відповідача до виплати в день звільнення, а саме: заробітна плата за 2015 році в розмірі 5416,65 грн., що становить за лютий-травень по 1300 грн. за кожен місяць, 216,65 грн. за пять днів роботи у червні (1300грн./30 днів х 5робочих днів = 216,65грн.), а всього 5416,65грн.

Крім того, судом вірно встановлено, що відповідач не надав доказів того, що позивач використав відпустки, передбачені трудовим договором і законом (24 календарних дні на рік). Позивачем не використані відпустки: за період роботи з 02.09.13р. по 02.09.2014р. 24 календарні дні; за період роботи з 03.09.2014р. по 05.06.2015р. : 276днів х 24 / 365 = 18 днів, всього 42 дні невикористаних щорічних відпусток.

Судом вірно встановлено, що при обчисленні розміру компенсації за невикористані щорічні відпустки слід виходити з середньоденної заробітної плати, обчисленої з отриманої заробітної плати за останні 12 місяців згідно п.7 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995р. « Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати»: 12 міс. х 1300 грн. / 355 днів = 43,94 грн. середньоденна заробітна плата; розмір компенсації: 42 дні х 43,94 грн. = 1845,48 грн.

Тобто, компенсація за невикористані 42 дні щорічних відпусток становить 1845,48 грн., а саме: за період з 02.09.13р. по 02.09.2014р. 24 календарні дні, за період з 03.09.2014р. по 05.06.2015р. - 18 днів, виходячи з середньоденної заробітної плати 43,94 грн., обчисленої з заробітної плати за попередні 12 місяців роботи. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача визнав позов в цій частині позовних вимог.

За таких обставин, оскільки відповідач не довів суду, що він нараховував і виплачував позивачу заробітну плату у лютому - травні 2015 року і за 05 днів червня 2015 року, тобто до дня звільнення, а також не надав доказів на підтвердження надання позивачу відпусток за весь час роботи, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги ту обставину, що позивач з 02.02.2015 року не виконував трудові обовязки, передбачені трудовим договором, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що беззаперечним доказом відсутності позивача на роботі з 02.02.2015 року є звернення відповідача 03.03.2015 року в Києво-Святошинський районний суд Київської області з позовною заявою до позивача про розірвання трудового договору, оскільки відповідач на надав суду доказів на підтвердження того, що в даній справі є рішення суду, яке набрало законної сили про розірвання трудового договору, укладеного 02.09.2013 року між сторонами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді