АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/517/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/789/121/16 Доповідач - Сташків Б.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Жолудько Л. Д., Костів О. З.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду від 30 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останнього заборгованості в сумі 438 118,32 грн., інфляційних збитків - 105214.05 грн., 3% річних від суми боргу - 6205,18 грн. та судовий збір - 3654 грн.. Позивач вказав, що в першій половині жовтня 2014 року між ним та відповідачем було укладено усний договір про придбання вантажного автомобіля марки Даф, в місячний термін з моменту оплати повної вартості автомобіля. У відповідності до даного договору позивач передав відповідачу, як аванс, грошові кошти в сумі 16000 доларів США та 100 000 грн. готівкою.

На даний час автомобіль марки Даф ОСОБА_2 ОСОБА_1 не доставлений, а альтернативний вантажний автомобіль іншої марки та специфікації, що був запропонований взамін, виявився неякісним.

Збільшивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача борг в сумі 436245,73 грн.. інфляційні збитки - 194824,46 грн., 3% річних від суми боргу - 8929,99 грн. та судовий збір - 3654 грн.

Рішенням Заліщицького районного суду від 30 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно визначив природу спірних правовідносин, які виникли між сторонами, не застосував норму матеріального права - ст. 570 ЦК України, яку слід застосувати та безпідставно відмовив у задоволенні позову. Враховуючи наведене просив суд скасувати рішення Заліщицького районного суду від 30 червня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 06 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 - 100000 (сто тисяч) грн. авансу, інфляційних втрат -47682,03 грн. 3% річних - 2284,93 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 16 000 доларів США, що еквівалентно 344 000 грн., 3% річних - 7860,17 грн., та судові витрати в сумі 3654 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 06 серпня 2015 року в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат від суми неповерненого відповідачем авансу суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги безпідставні, оскільки договір позики між позивачем і відповідачем не укладався, а тому приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані.

Однак з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

З матеріалів справи вбачається, що на початку жовтня 2014 року сторони домовились про придбання позивачем вантажного автомобіля, в зв'язку з чим відповідач зобов'язався пригнати позивачу протягом місяця вантажний автомобіль марки належної якості, а позивач зобов'язався провести його оплату, в рахунок якої надав відповідачу аванс в сумі 100 000 грн. та 16000 доларів США.

Дані обставини визнаються відповідачем і не потребують доказування відповідно до вимог ч.1ст.61 ЦПК України.

На даний час відповідач не виконав свої зобов'язання, договір купівлі-продажу автомобіля з позивачем не був укладений, що також не заперечується сторонами.

Загалом відповідач отримав, 16 000 доларів США та 100 000 грн. в якості авансу.

Таким чином, сторони уклали договір в розумінні Цивільного кодексу України, який породив у відповідача грошове зобов'язання в разі не укладення сторонами договору купівлі-продажу автомобіля з його вини.

Умова попереднього договору про необхідність повернення авансу в разі укладення основного договору є грошовим зобов'язанням, у разі не виконання якого застосовуються положення ч.2 ст. 625 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України у справі за №6-90цс13 від 18.09.2013 року).

За таких обставин, вбачається, що вищевказаний попередній договір створює для його сторін грошові зобов'язання, тому до спірних правовідносин застосовуються приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вищевказана правова позиція №113 цс 14 викладена у Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року.

Однак, ухвалюючи рішення та відмовляючи у стягненні з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми, суд не врахував того, що за змістом норми ст.625 ЦК України вимога про сплату боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми застосовується як санкція за прострочення грошового зобов'язання

Таким чином, відповідач, який прострочив виконання грошового зобов'язання на суму 100 000 грн., на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що становить з врахуванням індексу інфляції за період з 01.11.2014 року по 06.08.2015 року 47 682,03 грн. ( індекси інфляції 101,9%, 103,1%, 105,3%, 110,8%, 114,0%, 102,2%, 100,4%).

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Судом встановлено, що розрахунок грошових зобов'язань був проведений між сторонами також і в іноземній валюті, що не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат з грошових зобов'язань в іноземній валюті ( 16 000 доларів США) слід відмовити.

Враховуючи обставини справи та вищезазначені вимоги закону, з відповідача на користь позивача слід стягнути три відсотки річних від суми 16000 доларів США, що еквівалентно 344 000 грн., що становитиме 7860,17 грн. ( 344000*3/100* 278 днів), а від суми 100 000 грн. три проценти річних становитимуть 2284,93 грн.(100000*3/100*278 днів).

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду від 30 червня 2015 року в частині вимоги про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми задовольнити частково.

Рішення Заліщицького районного суду від 30 червня 2015 року в частині відмови у стягненні із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми скасувати.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в сумі 47682,03 грн., три відсотки річних в сумі 10 145,10 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Б.І. Сташків