У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Юровської Г.В., Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом

ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою

ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_6, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси

від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області

від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що 28 грудня 2007 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі -

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») було укладено кредитний договір

№ 010/2-0-1/07-701, відповідно до умов якого ОСОБА_7 отримала кредит у сумі 59 200 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних строком до 28 грудня

2022 року.

Оскільки позивачка вважає кредитний договір таким, що не відповідає Цивільному кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, Постанові правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», порушує її права, як споживача фінансових послуг,

ОСОБА_7 просила суд визнати кредитний договір

від 28 грудня 2007 року № 010/2-0-1/07-701 недійним та стягнути грошові кошти.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, в інтересах якої діє ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 ст. 627 ЦК Українипередбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, встановивши обставини у справі та давши належну оцінку оспорюваному кредитному договору щодо відповідності його умов закону, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зокрема судом встановлено та вбачається зі змісту кредитного договору, що при його підписанні сторонами були дотримані всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів, договір та додаток до нього містять передбачені чинним законодавством умови, в тому числі інформацію щодо умов кредитування та сукупну вартість кредиту, а також строк дії договору, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми договору, а тому підстави, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України, для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що кредитний договір не містить детальний розпис загальної вартості кредиту, зокрема сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг (витрати за надання послуг нотаріуса при оформленні договору іпотеки, а також щорічні витрати за страхування предмету іпотеки) та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту і не містить її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді як реальної процентної ставки так і абсолютного значення подорожчання кредиту. Крім того, графік платежів кредитного договору не відображає сум сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг (витрати за надання послуг нотаріуса при оформленні договору іпотеки, а також щорічні витрати за страхування предмету іпотеки), а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, і оскільки графік платежів взагалі не встановлює сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, строк його дії не відповідає вимогам ч. 1 ст. 252 ЦК України, є необґрунтованими та висновків суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, не спростовують.

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що судами при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Частиною 3 статті 332 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 грудня

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г.В. Юровська
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк