Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів:Демяносова М.В., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_8, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

На обґрунтування позову зазначив, що він навчається у вищому навчальному закладі Технічний інститут «Боселлі-Альберті» та потребує матеріальної допомоги.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі ј частки від усіх видів доходів щомісячно за період з 17 листопада 2014 року по 02 липня 2015 року. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, поданій представником ОСОБА_8, просить скасувати оскаржувані рішення судів, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано докази щодо його навчання у вищезазначеному навчальному закладі за період з 17 листопада 2014 року по 30 червня 2015 року, а тому стягнув на його користь з відповідача аліменти у розмірі ј частини від усіх видів доходів щомісячно з 17 листопада 2014 року по день постановлення рішення 02 липня 2015 року.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів того, що він навчається у навчальному закладі, крім того, судом першої інстанції не взято до уваги те, що у відповідача на утриманні перебувають: неповнолітній син, дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, мати-пенсіонерка та інші докази з приводу його фінансового становища та витрат, які свідчать про неможливість надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Судами встановлено, що після розірвання шлюбу 29 червня 1999 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 їх син − ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав з матір'ю, а з відповідача стягувалися аліменти на його утримання до досягнення ним повноліття.

ОСОБА_6 є повнолітнім, навчається у Вищому навчальному закладі Технічний інститут «Боселлі-Альберті», потребує матеріальної допомоги.

Відповідач на даний час працює на посаді інженера першої категорії відділу технології видобутку нафти і газу Науково-дослідного і проектного інституту ПАТ «Укрнафта».

Статтею 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Аналіз ст. ст. 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Відповідно до довідки від 20 жовтня 2014 року № 1051, виданої вищим навчальним закладом Технічний інститут «Боселлі-Альберті» ОСОБА_6 вступив до даного навчального закладу на 2014−2015 навчальний рік у 3-й «В» клас за спеціальністю «Будівництво, приміщення, територія» та регулярно відвідує лекції. Денна форма навчання, термін навчання 5 років. Не отримує жодних виплат від коледжу, не передбачена місячна/річна оплата за навчання, оскільки заклад є державним (а. с. 6−7).

Таким чином, ОСОБА_6 має право на отримання аліментів у зв'язку з продовженням навчання і до досягнення ним 23 років, такий обов'язок поширюється на обох батьків за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Однак вищевикладене залишилося поза увагою й відповідною правовою оцінкою суду апеляційної станції, який на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не звернув уваги, що позивач навчається у вищому навчальному закладі починаючи з 2014 року, термін навчання − 5 років, а отже, навчатиметься до 2019 року.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 303 ЦПК України здійснив переоцінку обставин справи та дійшов помилкового висновку, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, оскільки, установивши, що на його утриманні перебувають: неповнолітній син, дружина, мати-пенсіонерка, залишив поза увагою, що відповідач є особою працездатного віку працює та відповідно до довідки про його доходи має дохід в розмірі 8 430 грн 69 коп. на місяць, а також поза увагою суду залишились довідки про доходи матері, яка отримує пенсію за віком, та дружини, яка отримує щомісячну допомогу при народженні дитини (а. с. 69−71).

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року скасувати, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 липня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Демяносов А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак