Справа № 2/489/282/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 березня 2016 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника органу опіки та піклування Довгої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки і піклування Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

Позивачка вказує на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між ними розірвано, дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню доньки, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд позбавити відповідача батьківських прав стосовно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні 25 січня 2016 року проти позову заперечував. Вказував на те, що він заперечує, щоб його позбавляли батьківських прав відносно його доньки. Він бажає спілкуватися з донькою.

Представник органу опіки та піклування вважала за доцільне позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно доньки.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, думку представника органу опіки та піклування, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 грудня 2008 року.

Вони є батьками малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між сторонами розірвано 8 лютого 2012 року.

Дитина проживає разом з матір'ю.

У відповідності до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Як принципове положення Декларація прав дитини визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 2,3 ст.11Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За правилами ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні.

У ч.1 ст.164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись в одному з них.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

Частиною 5 ст.19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно висновку № 561/02.02.01-22/22/14/16 від 11 березня 2016 року орган опіки і піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 стосовно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішуючи питання доцільності позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, орган опіки і піклування встановив, що відповідач за місцем свого проживання характеризується посередньо, ухиляється від сплати аліментів, стосунки з дитиною є емоційно напруженими, конфліктними, дитина не відчуває зацікавленості її життям, турботи з боку батька та його захисту. У своїх поясненнях службі у справах дітей адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради відповідач посилався на те, що від проти позбавлення його батьківських прав.

Суд вважає такий висновок недостатньо обґрунтованим.

До того ж встановлено, що до відповідача раніше не застосовувались заходи попередження про необхідність змінити ставлення до виховання доньки.

Згідно з ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позивачкою достатніх підстав для застосування до відповідача ОСОБА_4 крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, що є способом захисту прав та інтересів дитини, якою є позбавлення батьківськіх прав.

Виходячи з того, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька, так і для самої дитини (ст.166 СК України), а також те, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, суд, враховуючи встановлені обставини, характер поведінки відповідача та його бажання змінити свою поведінку та відносини з донькою, вважає можливим, відмовивши в задоволенні позову, попередити відповідача ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215, 224, 225 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська