Справа № 462/6531/14 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1909/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядро», з участю третьої особи ОСОБА_5, про визнання неправомірними дій щодо винесення наказу про звільнення з роботи, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, визнання недійсним порядкового запису в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки повного розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що до роботи в ТзОВ «Ядро» працювала на інших підприємствах, звідки звільнилась за власним бажанням. У відповідача працювала тривалий час, завжди належним чином виконувала свої трудові обов»язки і жодних зауважень до її роботи не виникало. Зазначає, що 8 серпня 2014 року вона узгодила з директором питання надання їй відпустки без збереження заробітної плати на три дні - 8, 11, 12 серпня 2014 року. Стверджує, що дотрималась процедури подання і погодження заяви про відпустку. Зазначає, що 1 вересня 2014 року наказ про її звільнення не видавався, такий їй не оголошувався, розрахунок при звільненні в той день проведено не було. Вважає своє звільнення незаконним.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Встановлено, що ОСОБА_2 працювала в ТзОВ «Ядро» з 16 грудня 2010 року на посаді намотчика (намотувальника) рулонів, з нею було укладено трудовий договір терміном по 2 січня 2015 року (а.с. 8-9, 32-33).

Наказом директора ТзОВ «Ядро» ОСОБА_5 № 38-К від 1 вересня 2014 року ОСОБА_2 звільнено з 1 вересня 2014 року із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин 8, 9 та 12 серпня 2014 року (а.с. 30).

Частина 6 ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно доповідних записок безпосереднього керівника позивача - начальника виробництва ОСОБА_6 на ім'я директора ТзОВ «Ядро», ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці протягом всього робочого дня 8, 11 та 12 серпня 2014 року (а.с. 94-96), що також підтверджується актами про відсутність працівника на роботі (а.с. 26-28), даними журналу виходу працівників ТзОВ «Ядро» на роботу, у якому в зазначені дні відсутні підписи позивача (а.с. 92-93).

Вказані доповідні записки та акти стали підставою для видачі наказу від 1 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи у зв'язку із прогулом.

В табелі обліку використання робочого часу за період з 1 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року містяться відмітки про відсутність ОСОБА_2на роботі у зазначені дні

Встановлено, що позивач була відсутня на робочому місці протягом всього робочого дня 8, 11 та 12 серпня 2014 року, при цьому у жодний спосіб не повідомила про причини її відсутності на робочому місці у ці дні, таку неявку зафіксовано документально, складено доповідні записки на ім'я дирекора та акти про її відсутність.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про факт прогулу ОСОБА_2 без поважних причин протягом усього робочого дня 8 серпня 2014 року, 11 серпня 2014 року та 12 серпня 2014 року.

Звільнення за скоєння прогулу є дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Так, згідно ч.1 ст.147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як визначено у ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 1 вересня 2014 року вийшла на роботу після хвороби з 13 серпня 2014 року по 29 серпня 2014 року (а.с. 35).

ОСОБА_2 відмовилась надати письмове пояснення з приводу відсутності її на роботі 8, 11 та 12 серпня 2014 року, про що 1 вересня 2014 року складено відповідний акт (а.с. 31).

Наведеним спростовуються твердження позивача, що вона написала письмові пояснення і надала такі директору.

Актом про ознайомлення з наказом про звільнення від 1 вересня 2014 року підтверджено, що о 15.30 год. в службовому кабінеті директора підприємства ОСОБА_2 ознайомлена з наказом про звільнення в усній формі (а.с. 159).

Згідно акту від 1 вересня 2014 року (а.с. 29) ОСОБА_2 відмовилась отримати трудову книжку та розрахункові кошти.

Належних і допустимих доказів, які б викликали сумніви чи спростовували наведені обставини позивачем суду не надано.

Згідно доповідної записки начальника виробництва на ім'я директора ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці 1 вересня 2014 року з 16.30 год. (а.с. 36).

Встановлено, що на час винесення наказу про звільнення відповідачу не було відомо про перебування ОСОБА_2 на листку непрацездатності з 1 вересня 2014 року.

1 вересня 2014 року ОСОБА_2 направлено повідомлення про необхідність отримати трудову книжку і розрахункові кошти (а.с. 11), яке вона отримала 6 вересня 2014 року. 9 вересня 2014 року позивач розписалась в наказі про її звільнення, що вона з таким ознайомлена і що отримала трудову книжку і копію наказу (а.с. 30).

Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 09.04.2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я.

Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а при наявності інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Як визначено в п.1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої Наказ Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 N 532/274/136-ос/1406, листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв'язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів. В листку непрацездатності, зокрема, вказується дата (день, місяць, рік) його видачі, відповідно день, з якого особа звільняється від роботи (п.3.12 Інструкції), при цьому вказання часу відкриття листка непрацездатності не передбачено.

Згідно листка непрацездатності Серії АГД № 064621, позивач перебувала на амбулаторному лікуванні в Солонківській лікарській амбулаторії з 1 вересня 2014 року по 5 вересня 2014 року і повинна приступити до роботи 6 вересня 2014 року (а.с. 10).

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч.3 ст.40 КЗпП України, заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

29 вересня 2014 року наказом директора ТзОВ «Ядро» № 50-К внесено зміни до п.1 наказу № 38-К від 1 вересня 2014 року, де цифри «01» замінено цифрами «08». Зі змісту наказу вбачається, що отримавши 29 вересня 2014 року копій документів, долучених ОСОБА_2 до позовної заяви, товариству стало відомо, що з 1 по 5 вересня 2014 року ОСОБА_2 знаходилась на лікарняному, тоді як вона була звільнена 1 вересня 2014 року за прогул. З метою недопущення порушення трудових прав, зокрема ч.3 ст.40 КЗпП України, датою звільнення працівника ОСОБА_2 з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України визначено перший робочий день після 5 вересня 2014 року - 8 вересня 2014 року.

Копію наказу від 29 вересня 2014 року було направлено позивачу поштою 30 вересня 2014 року, вона отримала такий 2 жовтня 2014 року (а.с. 39-41).

Зміна дати звільнення була внесена з ініціативи відповідача, оскільки оригінал листка непрацездатності не було надано позивачем відповідачу.

Таким чином, враховуючи, що законом не встановлено заборону роботодавцю чи уповноваженому нам органу змінювати дату звільнення, суд зробив вірний висновок, що за встановлених обставин справи звільнення позивача проведено без порушення визначеного законом порядку, юридичних гарантій забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, тому таке звільнення не може вважатись незаконним, таким, що порушує трудові права позивача.

Згідно постанови Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 визначено, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, в тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника. Отже, йдеться про зміну дати звільнення органом, який розглядає трудовий спір, в тому числі судом, а не відповідачем. Тому доводи позивача про порушення її трудових прав та неналежна форма захисту таких не можуть братися до уваги.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв»язку доказів у сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог про визнання дій відповідача неправомірними, скасування наказу № 38-К від 1 вересня 2014 року про звільнення з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, поновлення на роботі і визнання недійсним порядкового запису за № 20, внесеного в трудову книжку позивача з відмовою у задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається при винесенні рішення про поновлення на роботі.

Встановлено, що ОСОБА_2 отримала розрахункові кошти 9 вересня 2014 року, відповідач не відмовляється щодо оплати позивачу лікарняного з 1 по 5 вересня 2014 року за умови надання йому оригіналу листка непрацездатності.

Колегія суддів вважає, що висновки суду ґрунтуються на аналізі наявних у справі доказів.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Апеляційним судом не встановлено підстав, передбачених законом, для задоволення апеляційної скарги. Доводи позивача про порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати не знайшли свого підтвердження та спростовані інформацією, наданої Залізничним районним судом на запит апеляційного суду (списком справ, які розглядались у день розгляду цієї справи та журналами судових засідань у інших справах).

Оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді