У Х В А Л А

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Попович О. В.,

Остапчука Д. О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору від 25 квітня 2008 року № ML-701/284/2008, звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як поручителя 6 338 917 грн 62 коп. заборгованості за вказаним договором та судові витрати.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 2 363 208 грн 11 коп. заборгованості за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № ML-701/284/2008, яка складається із: 68 935,27 доларів США, що еквівалентно 1 070 269 грн 01 коп., заборгованості за тілом кредиту; 18 868 доларів США, що еквівалентно 292 939 грн 10 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом; 1 млн грн пені.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, постановлену у справі ухвалу апеляційного суду просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, тому позивач має право на стягнення кредиту з урахуванням процентів за користування ним та пені солідарно з позичальника та поручителя.

Зменшуючи розмір пені до 1 млн грн, суди, посилаючись на ч. 3 ст. 551 ЦК України, виходили із неспівмірності суми заборгованості за договором та нарахованої пені.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 25 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ML-701/284/2008, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 92 тис. доларів США, а останній зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування із кінцевим терміном повернення 25 квітня 2018 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № SR-701/284/2008, згідно з умовами якого остання поручилася перед кредитором за належне виконання позичальником ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № ML-701/284/2008.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, згідно з умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов'язання за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № ML-701/284/2008.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Обґрунтовуючи підстави позову, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалось на те, що ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 09 грудня 2014 року виникла загальна заборгованість у сумі 6 338 917 грн 62 коп., яка складається із: 68 935,27 доларів США, що еквівалентно 1 070 269 грн 01 коп., заборгованості за тілом кредиту; 18 868 доларів США, що еквівалентно 292 939 грн 10 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом, 320 481,93 доларів США, що еквівалентно 4 975 709 грн 51 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, яку позивач просив стягнути на свою користь солідарно з відповідачів.

Вирішуючи спір по суті та відхиляючи доводи відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суди виходили із того, що оскільки п. 2 кредитного договору сторонами погоджено термін виконання основного зобов'язання до 25 квітня 2018 року, а п. 7.3 визначено, що договір діє до повного погашення кредитної заборгованості, тому строк позовної давності слід відраховувати з 25 квітня 2018 року, який на час звернення до суду з позовом не настав.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов᾽язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку чергового платежу.

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором. Нараховані в порядку, передбаченому цим договором, проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту та в строк, передбачений у графіку платежів.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника, зокрема, щодо сплати окремих платежів, встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку сплати кожного чергового платежу, а тому і початок перебігу позовної давності по кожному черговому платежу починається з моменту порушення його виконання

Таким чином, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

У той же час, вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суди на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, доводів відповідачів щодо пропуску позивачем строку позовної давності належним чином не перевірили, періоду виникнення заборгованості за договором, дати здійснення позичальником останнього платежу на погашення заборгованості не встановили.

Крім того, відхиляючи доводи позичальника про відсутність у нього кредитної заборгованості перед позивачем у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу від 18 грудня 2009 року у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, суди виходили із недоведеності відповідачем того, що вказаний будинок був реалізований.

Із матеріалів справи вбачається, що 26 березня 2015 року на адресу апеляційного суду ОСОБА_3 та його представником ОСОБА_5 були подані клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю представника у розгляді інших справ.

У той же час без вирішення вказаних клопотань 31 березня 2015 року апеляційним судом дану справу було розглянуто за відсутності відповідача та його представника, проте у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду зазначено про його участь у судовому засіданні.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилався на те, що під час виконавчого провадження, відкритого постановою від 22 січня 2010 року № 264/7 на виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу від 18 грудня 2009 року, будинок АДРЕСА_1 у 2010 році був реалізований на прилюдних торгах у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № ML-701/284/2008.

Проте, вирішуючи спір по суті, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд належної оцінки вказаним доводам відповідача не надав та, розглядаючи справу за відсутності останнього, наданого ним розрахунку кредитної заборгованості не перевірив та не з'ясував, чи був іпотечний будинок реалізований, якщо так, то за яку суму та чи покриває вона суму заборгованості за кредитним договором та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому постановлена у справі ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Д. О. Остапчук

О. В.Попович

В. О. Савченко