АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3667/16 Справа № 186/626/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Кривошея С. С. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ 11 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Гулієву М.І.о.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення компенсації,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення компенсації несвоєчасно сплаченої одноразової допомоги у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві.

В обґрунтування позову посилався на те, що знаходився в трудових відносинах з шахтою "Степова" ДХК "Павлоградвугілля" (правонаступник ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля").

10 лютого 1999 року з ним стався нещасний випадок, на підтвердження чого складено Акт № 10 від 14 травня 1999 року за формою Н-1.

Згідно висновку МСЕК від 21 червня 1999 року йому встановлена стійка втрата професійної працездатності - 45%, на підставі чого керівництвом ДВАТ шахти „Степова" ДХК Павлоградвугілля" наказом № 1852 від 28 липня 1999 року було призначено відшкодування шкоди: щомісячної, в сумі - 253,91 грн. та одноразової - в сумі - 25 391 грн. 00 коп.

Одноразова допомога не була сплачена в місячний строк тому позивач просив стягнути з ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" на його користь компенсацію за несвоєчасну виплату в сумі 132388 гривень 67 копійок, допустивши негайне виконання рішення суду.

Суму компенсації позивач нарахував за період з серпня 1999 року по лютий 2014 року включно, мотивуючи вимоги п.п.39 та 43 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організацій, затверджених постановою КМУ № 472 від 23 червня 1993 року, ст.34 Закону України "Про оплату праці" та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, затвердженого постановою КМУ № 1427 від 20 грудня 1997 року.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення в яких посилався на постанови КМУ від 21 лютого 2001 року №159 "Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати", постанову № 1427 від 20 грудня 1997 та вважав, що компенсації підлягають виплати які не мають разового характеру. Виплата одноразової допомоги є соціальною виплатою і має разовий характер, тому вимоги позивача безпідставні.

Крім того відповідача вважав, що позивачем порушено норми ст.233 КЗпП України, а саме трьохмісячний строк позовної давності, який випливає з трудових відносин та загальний трирічний строк позовної давності, оскільки правовідносини виникли в вересні 1998 року, а звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 в квітні 2014 року.

Рішенням суду І інстанції позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь ОСОБА_2 компенсацію за несвоєчасну виплату відшкодування шкоди - одноразової допомоги у зв'язку зі стійкою втратою працездатності в розмірі 9865 (дев'ять тисяч вісімсот шістдесят п'ять) гривень 28 копійок, рішення суду допущено до негайного виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" судовий збір на користь держави в розмірі 243 (двохсот сорока трьох) гривень 60 копійок

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині допуску до його негайного виконання скасовано в такому допуску відмовлено, в іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 січня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

В скаргах апелянти посилаються на порушення норм матеріального та про цесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, про-сять скасувати рішення й постановити нове, в якому відповідач просить про відмову в позові та закритті провадження по справі, а позивач збільшенні суми стягнення.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що під час перебування у трудових відносинах з ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" 10 лютого 1999 року зі ОСОБА_2 стався нещасний випадок на виробництві. Висновком МСЕК від 21 червня 1999 року йому встановлено 45% втрати професійної працездатності, а наказом від 28 липня 1999 року призначено одноразову допомогу у розмірі 25 391 грн 60 коп., яка була стягнута на користь позивача рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2003 року в сумі18791 грн, суд також зазначив, що грошові кошти в сумі 6600 гривень були добровільно сплачені підприємством до постановлення рішення.

Суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк для звернення до суду за захистом своїх прав , посилався на ст.ст.60, ч.3 61 ЦПК України якими передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частково задовольняючи вимоги, суд вказав, що сторонами не були надані належні докази фактичної сплати ОСОБА_2 суми одноразової допомоги.

Відповідно до акту від 20 січня 2003 року, надані представником відповідача, первинні документи, які могли б підтвердити дату перерахування (виплати) позивачу одноразової допомоги знищені за закінченням терміну зберігання; також знищені ПАТ АК "Промінвестбенк" виписки з особового рахунку ОСОБА_2, який був клієнтом банку в період сплати йому сум одноразової допомоги ( лист Промінвестбанку №24-9-7/1285), крім того були знищені матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до шахти "Степова" про стягнення одноразової допомоги ( у зв'язку з закінченням терміну зберігання).

З урахування викладеного суд дійшов до висновку, що необхідно вважати датою сплати ОСОБА_2 суми одноразової дороги у зв'язку зі стійкою втратою професійної працездатності 21 липня 2003 року (дата постановлення рішення про стягнення суми одноразової допомоги), а 18791 гривень - сумою одноразової допомоги, яка не була сплачена вчасно.

Суд керувався: ст. ст. 4, 11 Закону України "Про охорону праці", яка передбачає повне відшкодування шкоди особам, що потерпіли від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання і включає повне відшкодування працівнику одноразової допомоги; п.4 "Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків", які були спеціальним нормативним актом, ще регулював питання відшкодування шкоди потерпілим на виробництві до 01 квітня 2001 року -часу введення в дію Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві, професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; ст. 13 Закону України "Про охорону праці" яка передбачає обов'язок: перегляду (перерахунку) розміру відшкодування шкоди в разі зміни вартості життя в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

пунктом 43 Правил, в якому вказано, якщо потерпілому з вини власника своєчасно не визначено або не виплачено суми відшкодування шкоди, то ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого терміну і підлгає коригуванню у зв'язку із зростання цін на споживчі товари та послуги у порядку, встановленому ст. 34 Закону України "Про оплату праці"; ст. 34 Закону України "Про оплату праці" що передбачає компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Суд зазначив, що такий порядок з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Виходячи з аналізу зазначених нормативних актів та змісту п. 43 Правил, в разі несвоєчасної виплати або несвоєчасного визначення сум відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, стягненню підлягає компенсація за втрату частини доходу у зв'язку із затримкою її виплати в порядку, передбаченому ст. 34 Закону України "Про оплату праці" і Положенням.

З 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-111 "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати". З метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з указаним Порядком, у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи 01 січня 2001 року. При цьому, п. 2 Порядку встановлено, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період.

Тобто, своєчасно не виплачені суми відшкодування шкоди, в тому числі і одноразової допомоги, за період з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, підлягають компенсації на підставі Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, яке не передбачало виключень відносно компенсації одноразової допомоги, а з 01 січня 2001 року - на підставі Порядку від 21 лютого 2001 року №159.

Вказані нормативні акти не містять будь-якого виключення для нарахування такої компенсації залежно від порядку виплати сум доходу - у добровільному чи судовому порядку. Зазначені вище Положення та Порядок застосовуються до спірних правовідносин, дія яких поширюється на своєчасно не виплачені суми відшкодування шкоди. Оскільки позивач отримав травму 10 лютого 1999 року, первинно оглянутий МСЕК 21 червня 1999 року, одноразова допомога йому була визначена 28 липня 1999 року, та в повному обсязі стягнута рішенням Першотравенського міського суду від 21 липня 2003 року, суд вважав, що позивач має право на компенсацію одноразової допомоги в сумі 9865,28 гривень, з розрахунку: 18791 х 0,525, де 18791 гривень - сума одноразової допомоги, яка підлягає коригуванню; 0,525 -коефіцієнт приросту споживчих цін ( К = (165,6 : 108,6)-1 = 0,525, де 165,6 - індекс споживчих цін за червень 2003 року; 108,6 - індекс споживчих цін за серпень 1999 року).

Проте погодитися з висновком рішення неможливо, враховуючи наступне.

За ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом положень ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Постановляючи рішення суд не вповній мірі встановив фактичні обставини по справі та підстави правового регулювання заявленого спору.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» (відповідно до постанови Верховної Ради України 20 лютого 1996 року «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» яка введена в дію з 01 січня 1997 року) передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством.

Такий порядок з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

З 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», на підставі якого Кабінетом Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 прийнято постанову «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати».

Згідно з указаним Порядком у разі затримки виплати доходів компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 01 січня 2001 року. При цьому п. 2 Порядку № 159 встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період.

Із матеріалів справи (а.с.66) слідує, що Першотравенським міським судом Дніпропетровської області вирішувалось питання про стягнення позивачу компенсації втрати частини страхового відшкодування( одноразова допомога) станом на 23 липня 2003 року.

На вказаний час проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати регулювалося ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком № 159 (зі змінами і доповненнями від 09 серпня 2001 року).

Дія вказаних нормативних актів поширювалася на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовувалася у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) та стосувалася усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії, соціальні виплати,).

Підставами для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів було дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

23 вересня 1999 року за № 1105-Х1Y прийнято Закон України «Про загальнобов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що почав діяти з 01 квітня 2001 року. за яким відшкодування шкоди було покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювань України.

Строки виплати заробітної плати, соціальних виплат регулюються, зокрема ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 40 Закону від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Аналіз ст. 34 Закону України «Про оплату праці», положень наведених законів України, ст. 115 КЗпП України та Порядку № 159 дає підстави для висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення, оскільки ці нормативні акти не містять будь-якого виключення.

Згідно із пп. 5, 7 Порядку № 159 сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць та проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднаннями громадян; коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду, фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Аналогічні положення щодо обов'язку Фонду соцстраху здійснювати компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати страхових сум містяться і у п.1.17 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року за № 715/13982, відповідно до якого така компенсація проводиться відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і Порядку № 159.

З урахуванням зазначених правових норм суду першої інстанції належало з'ясувати правові підстави для покладення на підприємство обов'язку зі сплати компенсації, передбаченої ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком № 159 за період після 01 січня 2001 року, а також після 01 квітня 2001 року (набрання чинності Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності») та залучення до участі в справі стороною Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювань України.

Законом України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визначено правову основу, економічні механізми та організаційну структуру загального обов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Згідно із ст. 21 цього Закону у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Всі види соціальних послуг та виплат, передбачені зазначеною статтею, надаються застрахованому та особам, які перебувають на його утриманні, незалежно від того, перебуває на обліку підприємство, на якому стався страховий випадок, як платник страхових внесків чи ні.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» усі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим та особам, які перебувають на їх утриманні, а також усі види профілактичних заходів, передбачених ст. ст. 21 та 22 цього Закону, провадяться Фондом.

Таким чином, законодавство України не передбачає можливості стягнення компенсації за несвоєчасну виплату щомісячних грошових виплат з державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань з інших осіб, крім Фонду, незалежно від наявності вини таких осіб у вказаних несвоєчасних виплатах.

Водночас можливість стягнення передбачених ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсаційних виплат ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» пов'язує з наявністю вини Фонду у несвоєчасній виплаті особі страхової суми.

При вирішенні питання колізії правових норм, а саме: ст. 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» слід виходити з принципу дії закону у часі, відповідно до якого втрата юридичної сили акта (чи певної його норми) пов'язується, зокрема, з прийняттям нового акта, що встановлює інші правила, ніж були встановлені попереднім актом.

Враховуючи, що Закон України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», який є нормативно-правовим актом спеціальної дії, що регулює порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, прийнятий пізніше, та встановлює інші правила виплати компенсації, ніж передбачені ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», застосуванню підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-131цс12, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів.

Крім того при розрахунку обчислення коефіцієнта втрати частини доходу, суд не звернув уваги на те, що позивачу втрата працездатності встановлена МСЄК 21 червня 1999 року., виплата одноразової допомоги мала бути здійснена до 21 липня 1999 року (місячний термін). Згідно з п. 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати № 1427 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний період на коефіцієнт приросту споживчих цін. Цей коефіцієнт цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Частина 4 статті 10 ЦПК України зобов'язує суд сприяти: всебічному і повному з'ясуванню щодо обставин спору; роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про вчинення або не вчинення процесуальних дій, здійсненню їх прав у випадках, що встановлені цим Кодексом.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача( ч.1 ст 33 ЦПК України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційна інстанція скасовує рішення якщо судом неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Суд допустив такі порушення, оскільки, належно не встановив обставини та правові підстави заявлених вимог, відповідно до вимог ст.ст.11, 33 ЦПК України, не уточнена позиція позивача, якому таке право належить, щодо залучення до участі в справі стороною Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювань України.

Так як при розгляді спору, суд І інстанції не в повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, фактичні обставини справи, не виконав вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, неправильно застосував матеріальний закон та постановив рішення, яке не відповідає вимогам Закону, воно підлягає скасуванню, як передчасне, з постановленням нового - про відмову в позові.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля"- задовольнити частково.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення компенсації,- скасувати, в позові - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О

С у д д і: Болтунова Л.М.

Козлов С.П.