У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2015 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюк В.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3до ОСОБА_4, приватної фірми «Повчинець», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, приватний нотаріус ДМНО ОлійникС.В., реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання угоди недійсною, визнання права власності та відшкодування моральної шкоди та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нежитловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4, приватної фірми «Повчинець» про визнання угоди недійсною, визнання права власності та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначили, що вони подружжя. З 1 серпня 2000 року відкрито та безперервно користуються нежитловим приміщенням сараєм Е-1, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

У вересні 2013 року їм стало відомо, що у січні 1998 року було укладено договір купівлі-продажу цього нежитлового приміщення. Сторонами договору є ПП «Повчинець» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець).

Просили визнати укладену між ПП «Повчинець» та ОСОБА_4 угоду недійсною, на підставі ст.48 ЦК Української PCP (яка діяла на момент вчинення правочину).

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нежитловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28 січня 1998 року вона є власником нежитлової будівлі, загальною площею 21,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Після придбання вказаного приміщення встановила замок на вхідні двері та тривалий час ним не користувалась.

У грудні 2012 року їй стало відомо, що вказану будівлю самовільно займає ОСОБА_2, який змінив замки на вхідних дверях та використовує приміщення на свій розсуд.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні та розпорядженні нежитловим приміщенням Е-1, шлакоблочним, загальною площею 21,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити вказане нежитлове приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення судів нижчих інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами (судом) норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені первісного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із безпідставності позовних вимог.

Як встановлено в судовому засіданні, 28 січня 1998 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення будівлі Е-1, шлакоблочного, загальною площею 21,6 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 згідно якого ПП «Повчинець» продала, а ОСОБА_4 купила вказану будівлю.

Спірна будівля належала ПП «Повчинець» на підставі договору купівлі продажу від 23 лютого 1997 року та зареєстрованого в органах технічної інвентаризації 11 березня 1997 року.

Придбавши нерухоме майно ОСОБА_4 стала законним власником цієї будівлі (загальною площею 21,6 кв.м.).

Згідно акту №18 приймання-передачі (внутрішнього приміщення) основних засобів від 10 жовтня 2000 року на підставі наказу № 43 від 1 серпня 2000 року, ОСОБА_2 було передано у власність приміщення для приготування їжі - сарай АДРЕСА_1, зальною площею - 12 кв.м.

Право власності на це нежитлове приміщення-сарай ОСОБА_2 у встановленому законом порядку він не зареєстрував.

Безперервно і відкрито користуючись спірним приміщенням, позивачі просили визнати за ними право власності на нього за набувальною давністю.

Разом з тим, не може бути визнано право власності за набувальною давністю на спірну нежитлову будівлю Е-1 за позивачами, оскільки право власності на це приміщення зареєстровано за ОСОБА_4, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволені первісного позову.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд виходив із їх доведеності і обґрунтованості.

Зі змісту рішень суду і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, приватної фірми «Повчинець», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, приватний нотаріус ДМНО Олійник С.В., реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання угоди недійсною, визнання права власності та відшкодування моральної шкоди та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нежитловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Мартинюк