АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/2377/16 Головуючий 1 інстанції -
Категорія : договірні Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Кругової С.С..,

за участю секретаря : Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

25 листопада 2014 року позивач звернувсь до суду з позовом, в якому, з урахування остаточних уточнень позовних вимог від 25.01.2016 року, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за нотаріально посвідченим договором позики від 29.08.2012 року , в розмірі 841254, 42 грн., яка складається: із заборгованості за позикою в розмірі 768490,00 грн. , що еквівалентно 31 000,00 доларів США за курсом НБУ на 25.01.2016 року , 3% річних за 3 роки та 57 днів в сумі 72764.42 грн. ,шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення цокольного поверху АДРЕСА_1 в порядку ст. 38 Закону України та з метою збереження предмету іпотеки до його реалізації, просив передати вказані нежитлові приміщення в управління на період до їхньої реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами, укладання договорів оренди предмету іпотеки з правом отримання орендної платита стягнути з відповідача на його користь судові витрати у справі.

Вказані вимоги обрунтовував тим, що 29.08.2012 року між ним та відповідачем було укладено нотаріально посвідчених договір позики,згідно до умов якого він передав відповідачу у борг 247783 грн., що за курсом НБУ на дату займу становило 31000,00 доларів США та які відповідач зобов»ячавсь повернути йому до 29.11.2012 року в еквіваленті 31 000,00 доларів США.

Позивач також зазначає, що на забезпечення виконання умов вказаного договору позики , між ним та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до умов якого , відповідач передав в іпотеку зазначені нежитлові приміщення, які вони оцінили в 247783 грн..

Як на підставу вказаних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем у встановлений нотаріально посвідченим договором позики строк зобов»язання щодо повернення позики .

25 травня 2015 року представник відповідача подав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог , посилаючись на невиконання позивачем вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та не надіслання відповідачу вимоги щодо усунення порушень . Також не погоджувався з встановленою позивачем ціною предмета іпотеки та зазначив, що в разі задоволення позовних вимог підлягає встановленню початкова вартість продажу іпотечного майна в сумі 818685,00 грн. та надав до заперечень звіт про незалежну оцінку майна-вказаних нежитлових приміщень, якою така вартість нежитлових приміщень встановлена на 28.04.2015 року в зазначеному розмірі ( а.с.86-87, 90-97).

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 січня 2016 року вказані позовні вимоги позивача задоволені. Суд звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме: на зазначені вище нежитлові приміщення , шляхом визнання за позивачем права продати їх будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки в органах нотаріату та місцевого самоврядування, виготовлення технічної документації, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких інших документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу) за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час його продажу.

Суд за рахунок за рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного предмета іпотеки ,задовольнив вимоги позивача за договором позики від 29.08.2012 року в межах суми заборгованості, яка складає 841 254,42 гривень .

Суд, з метою збереження предмету іпотеки до його реалізації передав позивачу вказані нежитлові приміщення в управління на період до їхньої реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами, укладання договорів оренди предмету іпотеки з правом отримання орендної плати та вирішив питання щодо розподілу судових витрат у справі та стягнув з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору в сумі 3897, 60 грн. та витрати на оплату судової експертизи в сумі 4620,00 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог посилаючись на його необгрнутованість та зазначає, що суд при ухваленні рішення не надав жодної оцінки запереченням відповідача , а також не дав оцінки тому факту, що в супереч вимогам Закону України «Про іпотеку » позивачем не було надіслано відповідачу вимогу про усунення порушень, хоча надіслання такої вимоги та надання строку для усунення порушень,є обов»язковим , у зв»язку з чим вважає вимоги позивача передчасними та такими,що не підлягають задоволенню.

Відповідач та його представник в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про що свідчать як надіслані їм телефонограми , так і поштові повідомлення про вручення їм судових повісток ( а.с.219-222). Про причини неявки апеляційний суд не повідомили.

Згідно до вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

За таких обставин, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу за відсутності відповідача та його представника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи вказані вище позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та відповідачем цей факт не заперечується, що 29.08.2012 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 247783,00 грн.( що за курсом НБУ на дату займу становить еквівалент 31000,00 доларів США) , які ОСОБА_3 зобов»язався повернути в строк до 29.11.2012 року в еквіваленті 31000,00 доларів США за курсом НБУ на день повернення суми позики (а.с.9).

Факт передачі позивачем відповідачу вказаних грошових коштів також підтверджується розпискою відповідача ( а.с.10).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, що в забезпечення виконання ОСОБА_3 вказаного зобов»язання , між сторонами 29.09.2012 року було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зазначеного договору позики відповідач передав в іпотеку , нежитлові приміщення цокольного поверху АДРЕСА_1 заставну вартість яких ,за домовленістю встановили в 247783 грн.. що на день укладання вказаного договору еквівалентно 31000,00 доларів США ( а.с.11-12).

В пунктах 12 та 13 умов вказаного договору сторони встановили, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем забезпеченого іпотекою основного зобов»язання, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

В ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду і такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції також встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач не виконав умови договору позики та у встановлений договором строк борг за договором позивачу не повернув.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про наявність у позивача права як на отримання від відповідача суми боргу , так і 3% річних за невиконання ним зобов»язання за договором позики та вірно визначив розмір як заборгованості за договором позики в сумі 768490,00 грн., що еквівалентно за курсом НБУ станом на 25.01.2016 року 31 000,00 доларів США , так і розмір трьох відсотків річних в розмірі 72764. 42 грн..

В ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що вразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з до ч.1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержавтель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

В ч.2 вказаної статті Закону встановлено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

В пункті 37 роз'яснень, які містяться в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів,що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий

іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Стаття 38 Закону України «Про іпотеку» передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання за рішенням суду іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі.

Згідно до ч.6 вказаної статті Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Відповідоно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

-опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

-заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

-спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

-пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

-початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

В правовій позицій, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1205цс15, зазначено, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності ( незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Згідно до вимог ч.1 ст. 236-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України , має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про звернення стягнення на

предмет іпотеки - належні відповідачу зазначені вище нежитлові приміщення , шляхом визнання за позивачем права продати їх будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за рахунок продажу яких задовольнив вимоги позивача за договором позики від 29.08.2012 року в межах суми заборгованості, яка складає 841254,42 гривень .

При цьому, враховуючи вимоги зазначених вище норм матеріального права, а також ту обставину, що з вказаним позовом позивач звернувсь до суду ще 25 листопада 2014 року та відповідач, не заперечуючи проти того, що ним не виконані зобов'язання за зазначеним договором позики , будь-яких дій на її поверненню позивачу не приймав , то суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги його заперечення проти позовних вимог позивача в частині невиконання позивачем вимог , встановлених ст.35 Закону України «Про іпотеку» та не надіслання йому вимоги про усунення порушень, як підстави для відмови позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог.

Між тим, враховуючи ту обставину, що між сторонами виник спір щодо початкової ціни предмету іпотеки суд, в порушення вимог ст. 39 Закону України в резолютивній частині рішення не зазначив ,що початкова ціна предмета іпотеки-зазначених вище нежитлових приміщень встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

Крім цього, прийнявши рішення щодо передачі зазначеного іпотечного майна позивачу як іпотекодержателю на період до його реалізації та надавши йому право на укладання договорів оренди предмету іпотеки з правом отримання орендної плати, суд першої інстанції в порушення вимог ч.2 ст. 34 Закону України «Про іпотеку» не зобов'язав позивача спрямувати доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки на задоволення його вимог за договором позики в межах суми заборгованості - 841524, 42 грн. .

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні , як таке, що ухвалено з порушенням вказаних норм матеріального права ( п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) та доповненням його резолютивної частини зазначеним вище змістом.

В іншій частині доводи, викладені представником відповідача в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення .

З огляду на наведене судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції в іншій частині без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218, 209 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Змінити рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 січня 2016 року, доповнивши його резолютивну частину наступним змістом.

Встановити початкову ціну предмета іпотеки - нежитлових приміщень цокольного поверху АДРЕСА_1 для їх подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

Зобов»язати ОСОБА_5 спрямувати доходи , отримані в результаті управління предметом іпотеки- нежитловими приміщеннями цокольного поверху АДРЕСА_1 на задоволення забезпечених іпотекою його вимог за договором позики від 29.08.2012 року в межах суми заборгованості -841 524, 42 грн.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя: І.Г. Гальянова

Судді : А.І. Колтунова

С.С. Кругова