АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та і інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 третя особа Реєстраційна служба Головного управління юстиції м.Києва про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Просить суд виселити ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення та зняти відповідача з реєстраційного обліку, оскільки останній систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім'ї.

Справа №755/21654/15-ц
№ апеляційногопровадження:22-ц-796/5346/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що разом з своїми дітьми ОСОБА_5, ОСОБА_6 є власниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та по сьогоднішній день проживають та зареєстровані за даною адресою. Також в спірній квартирі зареєстрований відповідач. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2010 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу проживання з відповідачем в одній квартирі стало не можливим, оскільки постійні конфлікти мають негативний вплив на психоемоційний стан дітей. Останній неодноразово здійснював фізичне та психологічне насильство відносно позивача та дітей, в результаті чого вони змушенні були тікати з дому до своїх батьків. Діти постійно відчувають страх, стривожені та знервовані. У вересні 2015 року позивач одружилася та змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2. З новим татом діти здружилися та почали посміхатися, оскільки в новій сім'ї панує мир та злагода. Коли відповідач дізнався про одруження позивача він почав переслідувати її з дітьми, неодноразово вламувався до квартири моїх батьків в мою відсутність. Через постійні переслідування, ОСОБА_2 та її чоловік вимушені особисто відводити та забирати дітей зі школи, оскільки діти бояться насильства з боку відповідача. Метою дій відповідача є фактичне позбавлення позивача та її дітей права власності на житло, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 третя особа Реєстраційна служба Головного управління юстиції м.Києва про виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно ордеру на жиле приміщення № 000610 серії Б від 23 березня 2006 року виданого Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією, спірну квартиру було надано ОСОБА_4 та членам його сім'ї: дружина ОСОБА_2, сини ОСОБА_5, ОСОБА_6, мати ОСОБА_10 в користування, яка в подальшому була приватизована позивачем (а.с.71)..

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 квітня 2007 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам її сім'ї ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних долях.(а.с. 43)

Як вбачається з матеріалів справи, а саме свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 травня 2012 року, виданого державним нотаріусом Шостої Київської держаної нотаріальної контори Капелькою Н.М., позивач ОСОБА_2 є власником частки квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1(а.с. 44,45,46).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, 17 квітня 2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано, актовий запис № 133 (а.с.33).

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення

Відповідно довідки Форми №3 виданої ЖЕД № 406, в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6(а.с.41).

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 1 56 ЖК України члени сім]ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частина 4 статті 156 ЖК України встановлює, що до членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу.

Частина 1 статті 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення;

б) використання його не за призначенням;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьохвипадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення.

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій).Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному будинку.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлегих правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підстав і ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Як з'ясовано в ході розгляду справи в апеляційному суду, між сторонами виникають періодично конфліктні ситуації. Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача і не має законних підстав виселяти його з спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та і інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, оскільки позивачем не доведено підстави передбачені ч.1ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідача з вказаної квартири.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: