АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1495/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

01.09.2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на 2-х кімнатну квартиру в будинку готельного типу, загальною площею 42,8 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», - в рахунок стягнення заборгованості в сумі 333 396,32 грн. за кредитним договором № 603/05-KВ від 28.08.2006 року. Сума заборгованості складається з наступного: сума заборгованості за кредитом - 300 171,19 грн.; сума заборгованості за відсотками - 33 225,13 грн.; пеня - 4 842,18 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 28 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 603/06-КВ, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 26000 дол. США, зі сплатою 12,25 % річних за весь час користування кредитом на строк до 27.08.2026 року. Мета кредитування - придбання нерухомості на вторинному ринку. Позивач на підставі відповідного договору набув право вимоги за вказаним договором іпотеки.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, в позовній заяві, просив справу розглядати за його відсутністю, не заперечував проти винесення судом заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_3 був повідомлений про розгляд справи, однак в судове засідання не з`явився і свого представника не направив.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням представник ПАТ «Дельта Банк» Богонос М.О. в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити повністю. На обґрунтування скарги він вказав, що висновки суду не відповідають матеріалам справи, судом порушені норми матеріального та процесуального права, в матеріалах справи є докази для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки він на підставі договору набув право вимоги на предмет іпотеки 2-х кімнатної квартири в будинку готельного типу, загальною площею 42,8 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом визнання права власності на цей предмет іпотеки.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які з'явивилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги відповідно до ст. 303 ЦПК України, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 603/06-КВ, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 26000 дол. США зі сплатою 12,25 % річних за весь час користування кредитом, на строк по 27.08.2026 року. Мета кредитування - придбання нерухомості на вторинному ринку.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором про надання кредиту ОСОБА_3 договором № 603/06-KB/Z від 28.08.2006 року передав у іпотеку нерухоме майно: 2-кімнатна квартира в будинку готельного типу, загальною площею 42,8 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Новопрудна, буд. 9 А, кв.31

Відповідно до ст. 512-519 ЦК України, ст. 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Постанови Правління НБУ №369 «Про затвердження Положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства», 30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь AT «Дельта Банку», відповідно до п. 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п. 4.2 внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, Дельта Банку переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Згідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст.514 ЦК України та вказаного Договору до ПАТ «Дельта банк» перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Суд правильно встановив, що ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 603/06-КВ від 28.08.2006 року, а також що Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» надав відповідачу кредитні кошти у сумі 26000 дол. США.

Відповідно до вимог ст. 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти у розмірі 26000 дол. США.

Судом правильно встановлено, що відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим, станом на 28.07.2015 року існує заборгованість у сумі 333 396,32 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 300 171,19 грн.; сума заборгованості за відсотками - 33 225,13 грн.; пеня - 4 842,18 грн.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Саме така правова позиція була викладена у постанові Верховного суду України від 11 грудня 2013 року по справі № 6-124цс13.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

У даній справі відповідач заперечує проти передачі Банку права власності на предмет іпотеки, що свідчить про виникнення з цього приводу цивільного спору, який відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України має вирішуватися відповідно до вказаної правової позиції Верховного суду України. З огляду на наявний в цій справі спір щодо права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності відповідно до застереження в договорі іпотеки, - колегія суддів у даному випадку не вбачає підстав для відступлення від вищевказаної правової позиції по справі № № 6-124цс13 , які зазначені у постанові Верховного суду України від 30 березня 2016 року по справі № 6-1851цс15.

З огляду на передбачене у ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки зазначений у ст. 39 вказаного Закону України порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації предмета іпотеки за рішенням суду не є вичерпний.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд правильно зазначив, що відповідно до ст. 37 вказаного Закону України не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором, однак при цьому помилково вважав, що між сторонами не було укладено такого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а у наявному у справі договорі іпотеки зазначено лише загальне правило про таку можливість, в договорі відсутні в договорі всі умови переходу права власності на предмет іпотеки.

Суд всупереч вимог ст. 213 ЦПК України про законність і обґрунтованість рішення не з?ясував, що у вищевказаному, наявному у матеріалах справи договору іпотеки є відповідне застереження, за яким Іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки, вищевказану квартиру, у випадку, якщо у момент настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу за кредитом) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені Кредитним договором строки; порушення Іпотекодавцем обов'язків за цим та/або Кредитним договором та невиконання вимоги Іпотекодержателя про дострокове виконання Основного зобов'язання (п. 4.1). Згідно до п.п. 4.4, 4.4.1 вказаного договору іпотеки у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п.4.1 цього Договору Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття Іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання Основного зобов'язання. Цей Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки (а.с.6-7).

Однак при цьому всупереч вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає, що Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за

вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки

предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, позивач у своєму позові не вказав вартість предмету іпотеки і не надав з цього приводу належних і допустимих доказів, що свідчить про недоведеність заявлених вимог. З цього приводу апелянт в доводах апеляційної скарги також нічого не зазначив, доказів про вартість предмета іпотеки до сду не надав, тому у задоволенні позову необхідно відмовити за недоведеністю вартості предмета іпотеки, що за вимогами закону є необхідною умовою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не з'ясував, що позивач має право для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, однак при цьому у справі відсутні належні та допустимі докази про вартість предмета іпотеки, внаслідок чого помилився у фактичних підставах для відмови у позові і неправильно застосував вказані норми Закону України «Про іпотеку», то відповідно до п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю з інших підстав, а скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 316, 317, 319, 323-325 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовити з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак на протязі 20 днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: