Справа № 694/2248/14-ц
провадження 2/694/90/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

06.04.2016 року м.Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області

в складі:головуючої судді Гончаренко Т.В.

при секретарі Блискавки А.С.

за участі: позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2,ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Звенигородка цивільну справу провадження в якій відкрито за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору дарування ? частини житлового будинку №6 по провулку Єрківський у м. Звенигородка Черкаської області укладений 26.12.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського нотаріального округу, за реєстром № 4581-недійсним, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 16.10.2013 року у віці 82 років, померла її мати ОСОБА_7, яка являлася інвалідом 1 групи загального захворювання. Під час вчинення та посвідчення правочину 26.12.2011 року, а саме договору дарування ? частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташоване за адресою м. Звенигородка, пров. Єрківський, 6 ОСОБА_7 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, так як була в депресивному стані з психічними розладами, оскільки з 2009 року страждала змішаною судинною деменцією важкого ступеню, параноїчною формою з втратою соціального функціонування та соціальною дезадаптацією, каріозом-атеросклеротичним, ХСН-1, Хр. дисцикуляторна атеросклеротична енцефалопатія, ХР порушення мозкового кровообігу першого ступеню, вестибуло-атактичний синдром вказане підтверджується випискою хвороби з Черкаської обласної спеціалізованої психіатричної лікарні від 29.09.2010 року, епікризом повідомленням з Черкаської обласної психіатричної лікарні, історією хвороби Звенигородського будинку-інтернату та медичною карткою. З погіршенням стану здоров»я мати не могла самостійно себе доглядати, безконтрольно залишала житловий будинок, потребувала постійного нагляду, так як за матірю доглядала лише вона і в зв»язку з виниклою необхідністю змінила місце проживання, а тому була змушена оформити матір до Звенигородського будинку-інтернату. Вважає, що у 2011 році стан здоров`я матері не міг покращитися, а тому вона не розуміла значення своїх дій під час підписання договору дарування житлового будинку.

В судовому засіданні позивач та її представники ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підтримали позов та просили суд задовольнити його в повному об`ємі з підстав викладених в позові, зокрема зазначили про те, що ОСОБА_7 дійсно не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а саме підтвердженим в судовому засіданні висновком посмертної судово-психіатричної експертизи,тобто вона нерозуміла,що вона укладає договір дарування ? частини будинку з надвірними спорудами за №6, що знаходиться по пров.Єрківському в м.Звенигородка, Черкаської області. Також просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в сумі 247 грн., 3600 грн. за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_2,3600 грн. за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_3 та витрати пов`язані з її явкою до суду ,а саме прибуття із м.Києва до Звенигородського районного суду в сумі 539 грн.

Відповідач та його представник ОСОБА_5 заявлений позов не визнали та просять суд відмовити в його задоволенні,так як підстав для його задоволення не має ,оскільки, ОСОБА_7 вчиняла правочин розуміючи значення своїх дій, подарувати будинок було її волевиявленням. ОСОБА_7 мала тимчасові розлади з памяттю в зв»язку з похилим віком, тимчасово була під наглядом лікарів, так як потребувала медичної підтримки для покращення пам»яті.Його рідна сестра ОСОБА_1 поставила матір на облік до лікаря психіатра, щоб її було без забруднень оформити документи на перебування матері в Звенигородському будинку інтернаті.Куди в подальшому і оформила матір,які пояснили ,що вона буде перебувати на лікування в санаторії.Коли йому стало відомо від його однокласниці,яка працює в Звенигородському будинку-інтернаті, що його матір проживає в будинку-інтернаті і просить його забрати її додому,а тому він забрав її до себе додому в с. Стебне, Звенигородського району,Черкаської області та доглядав матір до її смерті. Матір до своєї смерті впізнавала родичів і розуміла свої дії,зокрема своєму правнуку допомагала вивчати англійську мову,так як була вчителем іноземної мови. В силу свого похилого віку їй було важко за собою доглядати.

Приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася про день,час та місце слухання справи була повідомлена належним чином.Через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, а при винесення рішення покладається на розсуд суду.

Допитані в судовому засіданні свідки суду пояснили:

- ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_7 на протязі 2011-2012 року проживала по сусідству в с.Стебне, Звенигородського району, Черкаської області. ОСОБА_7 випасала гусей, сапала на городі, дуже любила квіти та доглядала квітник. ОСОБА_7 була чисто одягнута і доглянута. Спілкуючись з нею розповідала, що працювала вчителем англійської мови, має доньку і мала будинок в м. Звенигородка. Розповіла, що ОСОБА_4 забрав її з будинку-інтернату до себе додому і розуміла, що проживає разом з сином. По її стану не було видно, що вона страждає психічними розладами, виглядала на свій вік та була охайною.

- ОСОБА_9 про те, що проживає у с. Стебне по сусідству з ОСОБА_4 Приблизно у 2011 року ОСОБА_4 привіз до себе додому матір, ОСОБА_7 На прохання ОСОБА_4 вона наглядала за ОСОБА_7, коли йому і його дружині потрібно було відлучитися з домоволодіння по власним справам, зокрема, вони їздили з дружиною на базар в м.Звенигородку, а іноді вони брали з собою і ОСОБА_7, яка була чемною і вихованою, розповідала, що працювала вчителем, що син забрав її з будинку для пристарілих до себе додому. Те, що ОСОБА_7 втрачала память і мала психічні розлади, вона не помітила. Впізнавала і сина, і невістку, розповідала, що був у неї будинок в м. Звенигородка. За доньку вона нічого не розповідала і не згадувала.

- ОСОБА_10 про те, що відповідач по справі є її чоловік і у 2011 році привіз до їхнього місця проживання проживати до них свою матір, яка до цього проживала в Звенигородському будинку для престарілих. Вона допомагала їм пасти гусей, сапати у квітнику, займалася з правнуком англійською мовою, так як була вчителем іноземної мови. ОСОБА_7 в силу свого віку доглядала за собою самостійно: одягалася, вмивалася, користувалася кремом для рук, була охайною та чемною. Купалася за їхньої допомоги. Розповідала, що донька хоче забрати хату і оформила її до будинку пристарілих. Декілька раз їздили з матірю провідували хату у м. Звенигородка. ОСОБА_7 сама виявила бажання оформити будинок на сина, розуміла, що будинок буде належати сину після оформлення документів. Перед смертю за два місяці ОСОБА_7 злягла, але до останньої хвилини свого життя вона розуміла значення своїх дій та керувала ними, ніяких психічних розладів у неї не було.

-ОСОБА_11 про те, що вона працює у ФАП с. Стебне, Звенигородського району та проживає по сусідству з ОСОБА_4 Часто провідувала матір ОСОБА_4 - ОСОБА_7, робила їй внутрішньом`язові ін`єкції, які призначав їй лікар терапевт ОСОБА_12, так як був встановлений діагноз ОСОБА_7 ішемічна хвороба серця, кардіосклероз. У часи коли вона відвідувала ОСОБА_7, то остання розуміла свої дії, поводилася в силу свого віку. При спілкуванні з ОСОБА_7, вона їй розповідала, що працювала вчителем англійської мови, скаржилася на доньку, яка здала її до будинку престарілих. Дочку не хотіла бачити. На сина ОСОБА_4 не скаржилася. ОСОБА_7 була одягнута завжди чисто, любила одягнутися гарно, була охайною та дуже любила квіти. На погіршення памяті не скаржилася, при спілкуванні з ОСОБА_7 це не проявлялося, вона розуміла про що розповідає, усіх впізнавала, називала по іменах.

- ОСОБА_13 про те, що вона знайома з ОСОБА_14 працювали разом у школі. ОСОБА_7П бачила 5-6 років назад. У той період вона спілкувалася з донькою ОСОБА_14 Людою, яка їй розповідала, що мати потребує стороннього догляду, так як часто не залишає ключі від будинку, бє вікна, щоб проникнути до будинку, може блудити ярами, пішки ходила до смт. Єрки Катеринопільського району. У цей період ОСОБА_1 працювала в Києві, маму оформила на лікування до психіатричної лікарні, так як хвороба прогресувала. Лікарі радили їй оформити матір до будинку престарілих,що вона і зробила.Коли ОСОБА_7 перебувала в будинку інтернаті для інвалідів та престарілих ,то вона її провідувала декілька раз, але остання не впізнала її, на столі стояла їжа для неї борщ, але вона запропонувала свою тарілку їй. ОСОБА_7 не розуміла своїх дій. Через декілька днів провідувала знову ОСОБА_7, але стан її не покращився, вона знову запропонувала заховати свого светра, також жалілася, що приходить до неї невідома жінка і вимагає книгу про рослини. Поведінка ОСОБА_7 була неадекватна і це проявлялося у міміці лиця, жесті рук, розмові все це вказувало на психічні розлади здоров`я.

- ОСОБА_15 про те, що з позивачем ОСОБА_1 вони далекі родичі. Покійну ОСОБА_7 знала при житті на протязі 20 років. Останні роки життя поведінка ОСОБА_7 змінилася, вона могла закритися в будинку і не розуміла, що їй треба відкрити двері дочці зсередини. На протязі 2009 - 2010 років ОСОБА_7 її не впізнавала, хоча на привітання відповідала. При спілкуванні плуталася у розмові. ОСОБА_7 могла вийти на базар, але не розуміла куди їй потрібно було йти, що робити, вона її проводила додому. З розмов сусідів ОСОБА_7 було відомо, що вона часто йде з будинку і на їх запитання куди йде, не давала відповіді. З 2009 року перестала за собою слідкувати, ґудзики на одягу були застібнуті не правильно, носки приспущені. З 2010 року ОСОБА_7 вже була дома нікуди не ходила, не могла сама себе обійти, її доглядала донька ОСОБА_1 Відомо, що ОСОБА_7 лікувалася у Смілянській психіатричній лікарні, так як донька проживала в іншому місті, а в подальшому ОСОБА_7 оформили до будинку-інтернату для інвалідів та престарілих в м. Звенигородка. Пізніше ОСОБА_7 забрав до себе син ОСОБА_4

- ОСОБА_16 про те, що була знайома з ОСОБА_7 Останні роки ОСОБА_14 була хвора, втрачала память, могла пройти далеку відстань від свого будинку, постійно хотіла йти в інші населені пункти, пояснити куди і навіщо та куди саме йде пояснити не могла. Самостійно могла доїхати на автобусі до базару, а далі розгублювалася і не могла згадати, де живе і як добратися додому. Доглядала ОСОБА_7 її дочка ОСОБА_1, одягала її, готувала їжу, купала. ОСОБА_7 самостійно не могла себе обходити, брудний одяг клала до чистого, не розуміла з якого посуду харчуватися. Приблизно з 2009 -2010 року ОСОБА_7 лікувалася в м. Сміла психіатричному відділенні. Весною 2010 року ОСОБА_7 оформили до будинку пристарілих, так як ОСОБА_1 працювала в іншому населеному пункті. В лютому 2011 року ОСОБА_7 забрав до себе додому син ОСОБА_4

- ОСОБА_17 про те, що він працює сільським головою с. Стебне Звенигородського району,Черкаської області. Йому відомо, що в 2011 році ОСОБА_4 забрав з будинку пристарілих до себе додому проживати матір ОСОБА_7 Під час виборів ОСОБА_4 приходив голосувати до Будинку культури разом з мамою. ОСОБА_7 була одягнута охайно. Також коли 27.09.2013 року робився акт обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_7, він особисто бачив, що ОСОБА_7 давала відповіді на запитання, розуміла, де вона перебуває, розповіла що до будинку престарілих не хоче.

- ОСОБА_18 про те, що працює у Звенигородському будинку пристарілих з 2000 року. ОСОБА_7, як вона знає, була викладачем англійської мови в школі №5 м. Звенигородка. У 2010 році до неї в будинку пристарілих підійшла ОСОБА_7 запитала, чи вона її памятає і попросила передати сину ОСОБА_19, тобто відповідачу по справі, щоб він забрав її з будинку престарілих. Вона її прохання виконала через тиждень, коли зустріла ОСОБА_4 на базарі в м. Звенигородка. ОСОБА_7 перебувала в будинку пристарілих в відділенні для психічнохворих блок №1, 5 поверх. Спочатку син провідував ОСОБА_7, а потім забрав до себе додому.

- ОСОБА_12 про те, що працює завідуючою амбулаторією №2 Звенигородського ЦПМСД-сімейним лікарем, терапевтом, зокрема обслуговує і с. Стебне Звенигородського району, Черкаської області. ОСОБА_7 памятає. ОСОБА_4 викликав її до матері, яка скаржилася на болі серця, головні болі та підвищений артеріальний тиск. На виклики приїздила до ОСОБА_7 три - чотири рази. ОСОБА_7 при спілкуванні була адекватна, давала відповіді на її запитання. Виписувала ліки від серцево-судинного захворювання. Їй було відомо, що син ОСОБА_7 забрав матір з Звенигородського будинку престарілих. Останні рази, коли виїздила на виклики, то ОСОБА_7 була уже лежача, проте була чиста і доглянута. ОСОБА_7 розповідала, що лікувалася у психіатричній лікарні м. Сміла, при цьому плакала. Коли ОСОБА_7 померла, вона оглядала труп і виписувала довідку про смерть.

Суд заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Хлипнівка Звенигородського району є дочкою ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-ЯР № 298231 виданого Хлипнівською сільською радою, Черкаської області.(а.с.33).

16.10.2013 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується актовим записом про смерть № 275 від 17.10.2013 року (а.с.60).

За життя ОСОБА_7 26.12.2011 року уклала договір дарування ? частини житлового будинку, що розташований за адресою провулок Єрківський 6 м. Звенигородка, відповідною до якого зазначена частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд перейшла у власність ОСОБА_4А.(а.с.139).

Судом встановлено , що ОСОБА_7 з 29.09.2010 року була встановлена 1 група інвалідності безтерміново внаслідок загального захворювання, потребує стороннього догляду, що підтверджується довідкою МСЕК, серія 10АА № 248704. (а.с.20)

Відповідно до виписки з історії хвороби Черкаської обласної спеціалізованої психіатричної МСЕК вбачається, що ОСОБА_7 мала діагноз захворювання - змішана судинна деменція важкого ступеню, параноїдна форма з втратою соціального функціонування та соціальною дезадаптацією.(а.с.17,18).

Згідно висновку лікарів,спеціалістів КП «Черкаської обласної психіатричної лікарні» вбачається, що ОСОБА_7 за станом здоровя потребувала постійного догляду та поміщення до будинку-інтернату психоневрологічного типу.(а.с.19).

В період з 26.10.2010 року по 21.02.2011 року ОСОБА_7,1931 року перебувала в Звенигородському будинку-інтернат для інвалідів та престарілих, що підтверджується довідкою Звенигородського будинку-інтернат для інвалідів та престарілих від 21.02.2011 року(а.с.47)

З оглянутих в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №2-806/06 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі - продажу ? частини будинковолодіння недійсним вбачається, що при подачі апеляційної скарги на рішення суду від 24.1.2004 року ОСОБА_7 як доказ зазначає, що вона довгий час страждає психоневрологічними захворюваннями, перебуває на медичному обліку. Станом на 2005-2006 роки тяжко хворіла на психоневрологічне захворювання, тому не памятає чи приймала участь у судових захворюваннях.(а.с.146-147).

Відповідно до показів свідків зі сторони відповідача ОСОБА_8,ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12Ю, вбачається, що ОСОБА_7 на протязі 2011 року і до дня смерті поводилася та мала вигляд відповідно до свого віку. При спілкуванні з ОСОБА_7 явних проявів розладу памяті не проявлялося. Психічний стан був задовільний.

Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача ОСОБА_13, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 вбачається, що з ОСОБА_7 вони спілкувалися на протязі 2009-2010 років і в цей період поведінка ОСОБА_7 відрізнялася від загально прийнятих норм. Була порушена память, не слідкувала за зовнішнім виглядом, мала нахили до блуду, потребувала стороннього догляду.

Відповідно до п.16 Постанови Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Враховуючи покази сторін, свідків, для встановлення психічного стану ОСОБА_7 в день укладення правочину за клопотанням позивача, у справі було призначено посмертну судову-психіатричну експертизу.

Відповідно до акту судово-психіатричної експертизи № 126 від 10.03.2015 року вбачається, що у ОСОБА_7 на час складання договору даруванні від 26.12.2011 року на імя ОСОБА_4 страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді помірно вираженої судинної ( атеросклеротичної та гіпертонічної) деменції, на тлі хронічної дисциркуляторної гіпертонічної та атеросклеротичної енцефалопатії, з хронічною недостатністю мозкового кровообігу, що позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Допитаний в судовому засіданні в режимі відеоконференції судово-психіатричний експерт ОСОБА_20 суду пояснив про те, що він має вищу медичну освіту та був доповідачем при проведенні посмертної комплексної судово психолого-психіатричної експертизи ОСОБА_7,яка померла 16.10.2013 року. Акт судово-психіатричного експерта №126 від 10.03.2015 року підтримує в повному об`ємі та зазначив, що ОСОБА_4 на час складання договору дарування 26.12.2011 року на ім»я відповідача дійсно страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді помірно вираженої судинної (атеросклеротичної та гіпертонічної) деменції, на тлі хронічної дисцикуляторної гіпертонічної та атеросклеротичної енцефалапатії, з хронічною недостатністю мозкового кровообігу, що позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. При проведенні даної експертизи керувалися Наказом МОЗ України №397 від 08.10.2001 року «Про порядок проведення судово-психіатричної експертизи». Суд для проведення експертизи надав всі необхідні документи додаткових непотрібно було, а також непотрібні були і пояснення свідків, оскільки в досліджувальній частині акту зазначені факти, які отримані при дослідженні поданих на експертизу об'єктів,що стосуються психічного стану особи, у різні періоди часу,дані клінічного дослідження особи, виявлені під час проведення експертизи (психічний, соматичний, неврологічний стани тощо),а в мотивувальній частині акту експертизи містить обґрунтоване пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені і виявлені при дослідженні об'єктів експертизи. Висновок експертизи є обґрунтованим і містить відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції.

В процесі розгляду справи відповідач та його представник повторно заявляли клопотання про призначення повторної судово-психіатричної (посмертної) експертизи, але ухвалою Звенигородського районного суду від 09.11.2015 року відмовлено у задоволенні даного клопотання за необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК Україниправочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Недійсним згідно з вищезазначеною статтею може бути визнаний правочин,вчинений дієздатною фізичною особою, але в момент ,коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Правочин, вчинений в такому стані, не відповідає загальним вимогам чинності правочину, зокрема відповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі, що передбачено ч.3 ст.203 ЦК України.

Згідно до частин 1, 4 статі 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, оцінюючи в сукупності з іншими доказами,показами свідків, які показали, що ОСОБА_7 останні роки життя мала розлади памяті, орієнтації, про те ,що не впізнавала родичів, не слідкувала за своїм зовнішнім виглядом, ставала неспокійною, розгубленою,погіршення психічного стану, висновку судово-психіатричної експертизи №126 від 10.03.2015 року відповідно до якого вбачається, що ОСОБА_7 на момент укладення договору дарування від 26.12.2011 року не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, суд приходить до висновку, що укладений договір дарування слід визнати недійсним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що судові витрати ОСОБА_1 складаються з судового збору в сумі 247 грн., витрат за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_2 в сумі 3600 грн. та витрати за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_3 в сумі 3600 грн.,витрати пов`язані з її явкою до суду, а саме прибуття із м.Києва до Звенигородського районного суду в сумі 539 грн., а всього 7986 грн.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом (частина 2 статті 79 ЦПК України).

Статтею 4 закону України «Про судовий збір» встановлено розмір ставок судового збору, станом на 26.11.2014 року, тобто, на день подачі позову до суду розмір судового збору становив 243 грн.60 коп., як встановлено в судовому засіданні позивачем надмірно сплачено судовий збір в розмірі 247 грн.

Відповідно до ст.7 ч.1 п.1 закону України «Про судовий збір» позивачу ОСОБА_1 необхідно повернути надмірно сплачений нею 24 листопада 2014 року судовий збір у розмірі 3 грн. 40 коп., сплачений на розрахунковий рахунок: 0100; отримувач УДКСУ у Звенигородському районі Черкаської області;код отримувача 37864724; банк отримувача ГУ ДКСУ у Черкаській області; код банку отримувача 854018; призначення платежу: судовий збір за позовом ОСОБА_1, квитанція №8723.

Судові витрати за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_2 в сумі 3600 грн. підлягають до задоволення, оскільки в матеріалах справи маються підтверджуючі документи, а судові витрати за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_3 в сумі 3600 грн. не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Закон України "Про адвокатуру" ( що був чинний на час виникнення правовідносин) визначає дотримання Правил адвокатської етики як одного з основних зобов'язань адвоката, які він бере на себе, складаючи Присягу адвоката України.

Правила адвокатської етики, схвалені Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 1 жовтня 1999 року протокол від 1 - 2 жовтня 1999 року N 6/VI, визначають уніфіковане тлумачення норм адвокатської етики, у тому числі щодо винагороди адвоката за виконані ним дії по наданню правової допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, ч. ч. 1 - 6 ст. 33 Правил адвокатської етики в угоді про надання правової допомоги мають бути чітко і недвозначно визначені всі головні умови, на яких адвокат приймає доручення клієнта. Гонорар є єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обгрунтованим за розміром. Фактори, що повинні братися до уваги при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин даного адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката.

Жодний із факторів, указаних у ч. 3 цієї статті, не має самостійного значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв'язку стосовно обставин кожного конкретного випадку. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі, тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Судом установлено, що 09.06.2015 року адвокат ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 уклали договір про надання правової допомоги, зокрема в п.4.1 даного договору зазначено, що передоплата послуг адвоката по договору складає безоплатно.(а.с.112)

Законом України «Про безоплатну правову допомогу» визначено, що правова допомога - це надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення; правові послуги - це надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів особи в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; забезпечення захисту особи від обвинувачення; надання особі допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Таким чином адвокат ОСОБА_3 надавав правову допомогу позивачу ОСОБА_1 безоплатно, як зазначено в договорі про надання правової допомоги від 09.06.2015 року.

Також не підлягають до задоволення витрати пов`язані з явкою до суду позивача ОСОБА_1, а саме прибуття із м.Києва до Звенигородського районного суду в сумі 539 грн., оскільки згідно ксерокопії її паспорту вона зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2 по пров.Єрківському, 6, а суду не надала доказів, які б підтверджували її місце перебування в м.Києві, зорема в судовому засідання встановлено, що позивач працює у м.Києві не офіційно та проживає у знайомої на квартирі, але договору про оренду житла не укладали.

На підставі ст.ст.203,215,225 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними та керуючись ст.ст. 10, 11,59,60,61,79,88,208,209, 212-215 ЦПК , суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування від 26.12.2011 року ? частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за №6, що знаходиться по провулку Єрківському в місті Звенигородка Черкаської області, посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу ОСОБА_21, зареєстрованого в реєстрі за №4581, який укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати: 3600 (три тисячі шістсот) грн. в рахунок відшкодування витрат за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_2 та 243 (двісті сорок три) грн.60 коп. за сплату судового збору.

Повернути ОСОБА_1 надмірно сплачений нею 24 листопада 2014 року судовий збір у розмірі 3 грн. 40 коп., сплачений на розрахунковий рахунок: 0100; отримувач УДКСУ у Звенигородському районі Черкаської області; код отримувача 37864724; банк отримувача ГУ ДКСУ у Черкаській області; код банку отримувача 854018; призначення платежу: судовий збір за позовом ОСОБА_1, квитанція №8723.

В решті позову відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 12.04.2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано апеляційному суду Черкаської області через Звенигородський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.В. Гончаренко