Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.03.2016 Справа №607/201/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді: Дзюбановського Ю.І.,

за участю секретаря судового засідання: Борисевич І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, надалі позивач, звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, надалі відповідач, про стягнення заборгованості в розмірі 210284,90 грн., яка виникла в результаті невиконання відповідачем умов договору позики від 29.09.2011 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29.09.2011 року між сторонами був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав відповідачу грошову позику в сумі 100000 грн. У звязку із на неналежним виконання відповідачем покладених на нього умовами договору зобовязань в частині своєчасної сплати суми кредиту, за рішенням суду було стягнуто суму позики, дане стягнення перебуває в процесі виконання у державній виконавчій службі. Однак, за час існування заборгованості відповідачу нараховано 68000 грн. - процентів за користування позикою, 135878,50 грн. - індексації (сума за індексом інфляції), 6406,40 грн. 3% річних, які просить стягнути із відповідача за час прострочення заборгованості.

Представник позивача в судове засідання не зявилася, згідно поданої заяви просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Письмових заперечень, заяви про відкладення розгляду або розгляд справи за його відсутності не подавав.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд, дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши норми чинного законодавства, прийшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного.

29 вересня 2011 року сторони уклали договір позики, за умовами якого позивачка ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 100 000 гривень, що підтверджується письмовою розпискою з власноручним підписом відповідача. Згідно вказаної розписки відповідач позичає у позивачки терміном на один рік гроші в сумі 100 000 гривень з щомісячною виплатою процентів у сумі 2000 гривень. Таким чином відповідно до ст. 1046 ЦК України сторони уклали договір позики.

У відповідності до положень статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж саму грошових коштів. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частина 1 статті 530 ЦК передбачає якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2013 року по справі №1915/18260/2012, стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 100 000 гривень боргу за договором позики.

Вказані обставини встановленні рішенням суду, в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №42857027 від 09.042014 року за виконавчим листом №1915/18260/2012 від 04.04.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 100 000 гривень боргу.

Як вбачається із відповіді Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції №30/4750/15 від 29.02.2016р. за вказаним виконавчим провадженням, 05.11.2015 року, державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника. Станом на 29.02.2016 року стягнень з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 не проводилось.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, зазначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку заборгованості проведеного позивачем, станом на день подання позову, сума боргу відповідача перед позивачем становить 210284,90 грн., з яких позивачем нараховано 68 000 грн. проценти за користування чужими коштами, 135 878,50 грн. індекс інфляції за період з лютого 2013 року по грудень 2015 рік, 6406,40 грн. три проценти річних за період з лютого 2013 року по грудень 2015 року.

Як зазначено п.17 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі Постанова пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012р.), зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання (п. 18 Постанови пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 р.).

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що відповідачем позику не повернено, що підтверджується матеріалами справи, аналізуючи норми цивільного законодавства, суд вважає, що в даному випадку має місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту шляхом часткового задоволення позову та стягнення із відповідача коштів на суму 153 889,67 грн., з якої 68 000 грн. процентів за користування чужими коштами, 6406,40 грн. три проценти річних та 79 483,27 грн. нарахованих інфляційних нарахувань.

В частині стягнення 56395,23 грн. інфляційних нарахувань слід відмовити, оскільки згідно проведеного судом розрахунку нараховані неправомірно.

Згідно ст. 88 ЦПК України, із відповідача в дохід Держави слід стягнути понесені судові витрати по справі, а саме 1539 грн. витрат по оплаті судового збору. Окрім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме: 100 грн. судових витрат за публікацію оголошення про виклик відповідача до суду в газеті «Свобода».

Керуючись ст.ст. 60, 88, 169, 212, 218, 224-226, 228, 233, 294 Цивільного процесуального кодексу України та ст.ст. 525, 526, 527, 530, 610, 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

2.Стягнути із ОСОБА_2 (вул. Галицька,45/17, м. Тернопіль, ідент. номер НОМЕР_1) в користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 153 889,67 грн., яка включає 68 000 грн. проценти за користування чужими коштами, 79483,27 грн. інфляційних нарахувань, 6406,40 грн. три проценти річних, а також, 100 (сто) грн. судових витрат за публікацію оголошення про виклик відповідача до суду в газеті «Свобода».

3.Стягнути із ОСОБА_2 (вул. Галицька,45/17, м. Тернопіль, ідент. номер НОМЕР_1) в користь Державного бюджету судовий збір в сумі 1539 грн.

4.В частині позовних вимог щодо стягнення 56395,23 грн. інфляційних нарахувань в задоволенні відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_3