УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська В.С., реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська В.С., реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, у якому просила: визнати недійсним договір споживчого кредиту, укладений 01 листопада 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_6; визнати недійсним договір іпотеки жилого приміщення, укладений 01 листопада 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С.; визнати недійсним договір поруки, укладений 01 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_7; скасувати заборону відчуження нерухомого майна: чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що 01 листопада 2006 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту (з наступними додатками), відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_6 (ОСОБА_6.) у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 105 тис. доларів США до 01 листопада 2027 року під 10,3 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором споживчого кредиту, того ж дня між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого, в іпотеку банку було передано належне на праві власності іпотекодавцеві нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1.

Крім того, 01 листопада 2006 року між кредитором АКІБ «УкрСиббанк», позичальником ОСОБА_6 та поручителем ОСОБА_7 укладено договір поруки, за яким поручитель поручився перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за вказаним вище договором споживчого кредиту.

Вважаючи, що договір споживчого кредиту є несправедливим і не відповідає вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_6 просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсними вказані вище оскаржувані договори споживчого кредиту, іпотеки та поруки. Скасовано заборону відчуження нерухомого майна: чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С. Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» в дохід Державного бюджету України 487 грн 20 коп. судового збору.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним оскаржуваного договору поруки скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами встановлено, що 01 листопада 2006 року між ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_6 у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 105 тис. доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на день укладення цього договору 530 250 грн, із строком повернення до 01 листопада 2027 року та процентами за користування кредитом у розмірі 10,3 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за договором споживчого кредиту, 01 листопада 2006 року між ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого, в іпотеку було передано нерухоме майно у вигляді квартиру АДРЕСА_1.

01 листопада 2006 року між сторонами (АКІБ «УкрСиббанк» - кредитор, ОСОБА_6 - позичальник, ОСОБА_7 - поручитель) укладено договір поруки, за умовами якого поручитель поручився перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за договором споживчого кредиту.

У подальшому до договору споживчого кредиту були внесені зміни шляхом укладення додаткових угод, якими зокрема змінювались строки сплати процентів та встановлений порядок нарахування штрафних санкцій.

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 у повному обсязі, районний суд виходив з того, що договір споживчого кредиту від 01 листопада 2006 року не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, що в свою чергу не відповідає положенням ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Додаток № 1 «Графік погашення кредиту» від 01 листопада 2006 року, який є невід'ємною частиною договору, містить лише дві колонки із зазначенням періоду, який складає 1 календарний місяць, та залишок максимально допустимої заборгованості за кредитом. Визначити суму процентів, що підлягає сплаті кожного місяця, а також суму процентів, що підлягає сплаті за весь час дії договору з цього Графіку, або з будь-якого іншого пункту договору кредиту, неможливо.

На порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав ОСОБА_6, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Несправедливими відносно споживача за висновком суду першої інстанції стали також умови п. 9.2 договору споживчого кредиту, якими передбачено право банку змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад девальвація курсу гривні до курсу долара США більш ніж на 5 процентів у порівнянні з курсом, який діяв на час укладення договору), тощо.

У зв'язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що умови кредитного договору є несправедливими у розумінні вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача, тому наявні всі підстави для визнання такого договору недійсним та застосування положення ч. 2 ст. 548 ЦК України, як наслідок, визнання недійсними договорів поруки та іпотеки, оскільки недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність договорів щодо його забезпечення, а також скасування заборони відчуження нерухомого майна, оскільки такі вимоги є похідними.

Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позову в частині визнання недійсним оспорюваного договору поруки, укладеного між банком, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з тих підстав, що суд першої інстанції не перевірив позовні вимоги та не вирішив питання про залучення поручителя ОСОБА_7 до участі у справі в якості відповідача, який повинен відповідати за позовом в частині вимог про визнання договору поруки недійсним.

Такі висновки апеляційного суду про недотримання судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 10, ст. 33, ст. 130 ЦПК України при визначенні складу осіб та їх процесуального статусу, які мають брати участь у справі, є обґрунтованими.

З іншими доводами та мотивами суду першої інстанції щодо необхідності часткового задоволення позову, колегія суддів апеляційного суду погодилася.

Повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

До таких правових висновків дійшов і Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постанові від 02 грудня 2015 року, справа № 6-1341цс15. З урахуванням вимог ст. 360-7 ЦПК України, така правова позиція повинна враховуватися судами при розгляді справ.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 338 ЦПК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином правові висновки щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів іпотеки та поруки, з урахуванням підстав позову, залежать від його обґрунтованості в частині необхідності визнання недійсним кредитного договору.

Ні судом першої ні апеляційної інстанцій при встановленні обґрунтованості/безпідставності підстав основного позову про визнання недійсним кредитного договору, який виконувався сторонами, не враховано зазначеної правової позиції Верховного Суду України, не досліджено питання щодо можливості застосування до правовідносин між сторонами у справі положень Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі яких і заявлено даний позов.

Вказані порушення норм процесуального права призвели до передчасних висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів кредиту та іпотеки.

З урахуванням викладеного вище та того, що спір виник у тому числі з приводу нерухомого іпотечного майна, слід звернути увагу судів попередніх інстанцій на норми ст. 114 ЦПК України, частиною першою якої передбачено, що позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, а в даному випадку спірний предмет іпотеки знаходиться у м. Києві.

Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 2 ст. 338 ЦПК України).

В даному випадку порушення зазначені у ч. 2 ст. 338 ЦПК України, які призвели до ухвалення судових рішень у справі з порушенням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, допущені судом першої і судом апеляційної інстанцій, а тому такі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська