АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/2397/16 Головуючий 1інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Державного реєстратора Харківського міського управління юстиції Харківської області, Харківської філії ДП «Інформаційний центр» МЮУ про звільнення іпотечного майна з-під арешту,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Державного реєстратора Харківського міського управління юстиції Харківської області, Харківської філії ДП «Інформаційний центр» МЮУ про звільнення іпотечного майна з-під арешту.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.12.2015 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху та надано строк для усунення вказаних недоліків

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.02.2016 року позовну заяву ОСОБА_4 визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Не погодившись з ухвалою судді, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що не погоджується з вказаною ухвалою та вважає її постановленою з порушенням норм процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить її скасувати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу, суддя першої інстанції виходив із того, що позовну заяву ОСОБА_4 було подано без дотримання вимог ст. 119 ЦПК України, у встановлений ухвалою від 25 грудня 2015 року строк позивач недоліки позовної заяви не усунув, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 121 ЦПК України вона підлягає визнанню неподаною та поверненню заявникові.

Судова колегія не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, звернувся з клопотанням про звільнення від сплати судового збору, оскільки він перебуває у місцях позбавлення волі та не може вільно розпоряджатися грошовими коштами.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.12.2015 року у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовлено та позовна заява ОСОБА_4 залишена без руху, оскільки вона не відповідає вимогам ст.119-120 ЦПК України, а саме заявником не сплачено судовий збір.

Лише в разі не виконання позивачем вимог вказаної ухвали суду у встановлений строк у суду є підстави для повернення позову, як неподаного відповідно ч.2 ст.121 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Як роз'яснено у п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" (далі Постанова) Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір"(далі - Закон № 3674-VI), а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Вирішуючи питання про повернення заяви ОСОБА_4, суд першої інстанції послався на недоліки, які є формальними та не можуть бути підставою для обмеження передбаченого Конституцією України права звернення до суду.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про відсутність у судді першої інстанції підстав згідно ст. 121 ЦПК України для повернення позовної заяви позивачу та визнання її неподаною.

Крім того, з урахуванням положень статті 88 ЦПК України та ухвали суду апеляційної інстанції від 04 березня 2016 року, якою ОСОБА_4 було відстрочено сплату судового збору, колегія суддів вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 275,60 грн.

Відповідно до ст. 311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Судова колегія вважає, що за таких обставин ухвала судді підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції зі стадії про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.4 ст. 307, 311, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 лютого 2016 року скасувати.

Питання передати до суду першої інстанції на новий розгляд зі стадії відкриття провадження у справі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 275,60 грн., сплату якого було відстрочено ухвалою судді апеляційного суду Харківської області від 04 березня 2016 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, та оскарженню не підлягає, як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий Ю.А. Пономаренко

Судді - І.Г. Гальянова

ОСОБА_2