Номер провадження: 22-ц/785/2382/16
Головуючий у першій інстанції Палій С. А.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Калараш А.А., Заїкін А.П.

За участю секретаря - Томашевської Т.В.

Розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 20.01.2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6

- про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

20.09.2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовними вимогами в котрих просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_7, що укладений на користь ОСОБА_6, посвідченого Любашівським державним нотаріусом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько-ОСОБА_8, після смерті котрого відкрилась спадщина та спадкоємцями котрого являлись мати- ОСОБА_7, брат- ОСОБА_6, він та сестра. Все спадкове майно перейшло у власність матері, котра йому заповіла майно. Згодом вона змінила заповіт та склала на ім'я його сина-ОСОБА_9. Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 йому стало відомо про третій заповіт на користь брата-ОСОБА_6.

Посилаючись на те, що його мати безпідставно стала одноосібним власником майна, після смерті батька, без згоди інших спадкоємців, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 20.01.2016 року в задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення, про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на неповне з'ясування обставин по справі. Зокрема посилається на те, що збудоване ним майно не входить до складу спадщини та на те, що він доглядав матір та прийняв спадщину після смерті батька так як проживав в будинку.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст рішення, перевіривши доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відмовляючи в заявлених вимогах, районний суд виходив з відсутності доказів щодо вільного волевиявлення матері на складання заповіту та те, що мати не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними.

Проте з таким судженням районного суду погодитись не можна з наступних підстав.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України

прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги

цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК ,вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і

всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на

підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які

були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам

закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не

підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні

висновки суду, що відповідають встановленим на підставі

достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення

справи.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки

осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням

норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне

скасування рішення суду (пункт 4 частини першої статті 311,

пункт 4 частини першої статті 338 ЦПК) .

Матеріалами справи встановлено, сторонами не оспорюється, що ОСОБА_8, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходились в зареєстрованому шлюбі та мали трьох дітей. Під час шлюбу придбали будинок в АДРЕСА_1.

Відповідно до паспорту позивача з 23 грудня 2005 року він проживав та був зареєстрований в спірному будинку.

21 листопада 2011 року ОСОБА_7 заповідала у власність ОСОБА_9 житловий будинок з прилеглими господарчими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, а 19.04.2012 року своєму синові- ОСОБА_6( а.с.9,42).

В матеріалах справи відсутні відомості, що спадкоємці після смерті батька ОСОБА_8, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 звертались до нотаріальної контори за прийняттям спадщини.

Відповідно до спадкової справи 28 серпня 2013 року ОСОБА_5 звернувся,а ОСОБА_6 06 серпня 2013 року з заявою про прийняття спадщини після смерті матері до нотаріальної контори.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкодавець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Враховуючи наведені норми цивільного закону, можна також зробити висновок, що закон не вимагає від спадкодавця, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, оскільки така умова прийняття спадщини прямо визначена у законі лише для спадкоємця, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем.

Так, закон не зобов'язує спадкоємця, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, подати заяву про прийняття спадщини, оскільки умовою прийняття ним спадщини є лише відсутність відмови від неї.

Тобто, якщо протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця (ст.1220) ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не заявив про відмову від спадщини, після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини він може одержати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, подавши відповідну заяву (ст. 1296-1298).

Проте, як вбачається з матеріалів справи районний суд не з'ясував хто прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_7, не залучив всіх спадкоємців, зокрема ОСОБА_9 та сестру сторін до участі в справі, оскільки їх права та обов'язки можуть бути порушені .

Стаття 1257 ЦК України встановлює випадки та наслідки недійсності заповіту.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

За таких обставин, підставою для визнання заповіту недійсним в судовому засіданні є встановлення факту того, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі( підпис здійснений під тиском або особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними тощо).Проте з цих підстав позовні вимоги позивачем не заявлялись.

Доводи заявника про те, що ним побудований новий будинок не є правовою підставою для визнання заповіту недійсним.

За таких обставин, судова колегія вважає, що вимоги позивача щодо недійсності заповіту з підстав безпідставності заволодіння спадкодавцем майна не підлягають задоволенню так як не ґрунтуються на законі та не залучені до участі в справі всі спадкоємці права котрих можуть бути порушені, а рішення суду першої інстанції, в частині мотивування- зміні, так як суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог та відмовив в позові з підстав котрі позивачем не заявлялись, чим порушив вимоги ст.212-214 ЦПК України.

Керуючись ст. 218,303,309,316,317,319ЦПК України, судова колегія, ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 20.01.2016 року змінити в частині мотивування підстав відмови у задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно та може бути оскаржена на протязі 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді А.П.Заїкін

А.А.Калараш