Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Карайван Т.Д.
Справа № 414/982/15-ц
Провадження № 22ц/782/836/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого: Карайван Т.Д.

суддів: Орлова І.В., Коротких О.Г.

за участю секретаря Коротенка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 26 листопада 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

28 травня 2015 року ОСОБА_2 (далі позивачка) звернулася до ОСОБА_3В.(далі відповідач) із зазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказала, що з 18 вересня 2004 року вона знаходиться з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 03 листопада 2006 року за спільні гроші подружжя ОСОБА_3 придбали житловий будинок, що розташований за адресою: Луганська область місто Кремінна провулок Радянський 11. Купівлю зазначеного будинку за 15.000,00 гривень здійснено з коштів сімейного бюджету. Рішенням Кремінського районного суду від 10 травня 2007 року було визнано дійсним Договір купівлі-продажу будинку від 03.11.2006 року. Одночасно зазначеним судовим рішенням за ОСОБА_3 визнано право власності на спірне нерухоме майно. 08 червня 2007 року визнане за рішенням суду від 10.05.2007 року право власності ОСОБА_3 на будинок було зареєстроване у Комунальному підприємстві «Кремінське районне бюро технічної інвентаризації». У 2007 року відповідно з будівельним паспортом сторони за спільні кошти здійснили перебудову житлового будинку № 11 з розширенням його житлової площі з 22,8 до 42,4 квадратних метрів. 03 листопада 2009 року рішенням Кремінського районного суду Луганської області шлюб між сторонами було розірвано, однак ОСОБА_3 продовжували жити однією сімєю. Органи РАЦС реєстрацію розірвання шлюбу не здійснили, відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу сторони не отримували.

Посилаючись на приписи статей 60, 61 СК України, статті 368 ЦК України позивачка просила суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, що розташований за адресою: Луганська область місто Кремінна провулок Радянський 11, який складається: з житлового будинку, загальною площею 81,7 квадратних метрів; сараю площею 9,9 квадратних метрів; сараю, площею 16,3 квадратних метрів; літньої кухні, площею 36,3 квадратних метрів; туалету, площею 1,4 квадратних метрів та паркану.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 26 листопада 2015 року позов задоволено. За ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, розташованого за адресою: Луганська область місто Кремінна провулок Совєтський 11. Судом вирішено питання про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивачки судових витрат в розмірі 532,60 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права при ухваленні рішення.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, задовольняючи вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції вважав доведеними обставини того, що спірне домоволодіння було придбано подружжям ОСОБА_2 за час шлюбу на спільні кошти. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд застосував виключно приписи статей Сімейного кодексу України, а саме - 60,69,70,71,72,109,110 СК України.

З такими висновками Кремінського районного суду погодитися не можна з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що рішенням Кремінського районного суду від 10 травня 2007 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на будинок № 11 по провулку Радянському м. Кремінна (а.с.16).

08 червня 2007 року за реєстраційним номером 18392126 Комунальним підприємством «Кремінське районне бюро технічної інвентаризації» будинок житловий з будівлями за адресою: Луганська область Кремінський район місто Кремінна провулок Совєтський будинок 11 на праві приватної власності зареєстрований за власником - ОСОБА_3 (а.с.17).

Сторони визнали, що 18 вересня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. У листопаді 2009 року Кремінським районним судом ухвалювалося рішення про розірвання цього шлюбу, органи РАЦС реєстрацію розірвання шлюбу не здійснювали, свідоцтво про розірвання шлюбу сторони не отримували та продовжували проживати однією сімєю.

Згідно з висновком товарознавчої експертизи від 14.08.2015 року вартість житлового будинку з господарськими побудовами та будівлями, що розташований за адресою: Луганська область місто Кремінна провулок Совєтський 11, з технічної точки зору складає 106.400,00 (сто шість тисяч чотириста) гривень (а. с. 43-52).

Між сторонами виник спір з приводу визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя нерухомого майна - житлового будинку, право власності на який за судовим рішенням від 10 травня 2007 року було зареєстроване лише за ОСОБА_3. Способом захисту свого порушеного права позивачка обрала визнання за нею права власності на ? ідеальну частку спірного житлового будинку.

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 60 СК України кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 статті 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За статтею 181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. До обєктів нерухомого майна Цивільним кодексом України віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (статті 331, 376).

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом.

Згідно зі статтею 152 ЖК переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків (затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572) передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку (п. 4).

Визначення термінів «переобладнання» і «перепланування» міститься в Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій (затверджено наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 р. № 76; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. № 927/11207). Цими Правилами також встановлено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства (1.4.1).

Рішенням виконкому Кремінської міської ради № 166 від 15 березня 2007 року на ім'я ОСОБА_4 (попередньої власниця спірного будинку) надавався дозвіл на узаконення будівництва літної кухні та сараю (а. с. 14). 26 березня 2007 року головним архітектором м. Кремінна були затверджені: Архітектурно-технічний паспорт на узаконення вищевказаних споруд та Акт обстеження самовільно побудованих будівель від 06.03.2007 згідно з даними якого самовільно побудовані літня кухня та сарай можуть бути прийняті в експлуатацію ( а. с.12,13).

Рішенням виконкому Кремінської міської ради № 388 від 05 липня 2007 року відповідачу ОСОБА_3 надавався дозвіл на переобладнання спірного житлового будинку з розширенням та зміною його житлової площі з 22, 8 кв. м. на 42,4 кв. м. (а.с.9). 26 липня 2007 року головним архітектором м. Кремінна було затверджено будівельний паспорт на здійснення вищевказаного переобладнання житлового будинку (а. с. 8).

Факт того, що після переобладнання, дозвіл на здійснення якого був отриманий ОСОБА_3, спірний житловий будинок № 11 був прийнятий до експлуатації, документально не підтверджено.

Визначення моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно має свої особливості, які регулюються частиною 2 статті 331 ЦК. Згідно з приписами даної норми, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному звязку із положенням ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі обєкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація.

Рішення Кремінського районного суду від 10 травня 2007 року, що стало підставою виникнення у ОСОБА_3 права власності на спірний житловий будинок, будь-яких відомостей про технічні характеристики цього обєкту нерухомого майна не містить ( а.с.16).

З фотокопії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.05.2015 року, наданого Реєстраційною службою Кремінського районного управління юстиції Луганської області, вбачається, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про обєкт нерухомого майна за адресою: місто Кремінна провулок Совєтський будинок 11, відсутні (а. с. 30).

З даних фотокопії виготовленого станом на 11 грудня 2006 року Технічного паспорту вбачається що за адресою м. Кремінна провулок Совєтський 11 розташовані наступні об'єкти: А-1ж - житловий будинок, площею 59,2 кв. м.; Б сарай, площею 9,9 кв. м., В літня кухня, площею 36,3 квадратних метрів; Г- сарай, площею 16,3 кв. м.; Д- вбиральні, площею 1,4 кв. м. та 1-5 інших споруд (а. с. 4-6).

Згідно з нормами статей 182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого обєкта нерухомості є державна реєстрація прав на нього.

Законом від 1 липня 2004 р. № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-ІV) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2).

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться, зокрема, за наявності даних технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, речові права стосовно яких підлягають реєстрації.

Питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Зогляду на викладене, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

З огляду на викладене, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції припустив порушення норм матеріального права що є наслідком не належного дослідження доказів по справі і надання їм неправильної правової оцінки в їх сукупності, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема ст. 213 ЦПК України, а також грубого порушення та не вірного застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 309, 313, 314 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 26 листопада 2015 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: