АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М.. Половінкіна Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

за участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представників ОСОБА_5. ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Моісеєнко Наталія Іванівна, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 грудня 2015 року,

встановила:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 грудня 2015 року в порядку забезпечення позову заборонено вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1, яка належала померлій ОСОБА_8 на праві приватної власності.

На вказану ухвалу ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу.

Просять ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Посилаються на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Частиною 3 статті 151 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, N 9 (далі - Постанови Пленуму Верховного Суду України) забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено судам, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами є спір щодо заповіту, який складений 11 грудня 2003 року ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просить суд визнати вказаний заповіт недійсним та скасувати його тобто пред'явив до суду позов немайнового характеру, який відповідно до правил ст. 152 ЦПК України не підлягає забезпеченню шляхом накладення арешту на майно відповідача.

Суд першої інстанції постановляючи ухвалу також не врахував те, що реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову про визнання недійсним заповіту відсутня. Рішення суду про визнання правочину недійсним не потребує примусового виконання.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно. Незважаючи на це суд, в порушення положень ст. 152 ЦПК України, з власної ініціативи обрав інший вид забезпечення позову.

Правилами ст. 152 ЦПК України не передбачене право суду самостійно обирати вид забезпечення позову.

Імперативне начало в діяльності суду презюмує, що недопустимо здійснювати ті процесуальні дії, про які учасники процесу не просили, якщо законом прямо не встановлено інше.

Тому при застосуванні заходів забезпечення позову в суду немає повноваження самостійно вибирати або змінювати вид таких заходів, він повинен або задовольнити те клопотання, що заявлене, або відмовити в його задоволенні.

Колегія судів вважає, що суд першої інстанції постановив ухвалу від 30 грудня 2015 року з порушенням норм процесуального права, а тому згідно пункту 2 статті 312 ЦПК України її слід скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 312 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 грудня 2015 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартируАДРЕСА_1 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: