УХВАЛА

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6, третя особа - управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у

м. Києві, управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності закасаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 29 квітня 2010 року Дарницьким районним судом м. Києва було ухвалено рішення, що набрало законної сили, яким зобов'язано

ОСОБА_5 повернути їй автомобіль марки «Toyоta Land Cruiser».

На стадії виконання вказаного рішення ОСОБА_5 продав зазначений автомобіль ОСОБА_4

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Toyоta Land Cruiser» (Prado), 2005 року випуску, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, який підтверджується довідкою-рахунком від 13 липня 2013 року; витребувати зазначений автомобіль у ОСОБА_4; зобов'язати ОСОБА_4 передати їй спірний автомобіль; стягнути з ОСОБА_5 на її користь у відшкодування моральної шкоди 25 тис. грн.

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що він на підставі довідки-рахунку від 13 липня 2013 року придбав у ОСОБА_7 автомобіль марки «Toyоta Land Cruiser», останній розпорядився зазначеним автомобілем на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Зазначав, що у грудні 2013 року він звернувся до ВРЕВ - 4 УДАІ у м. Києві з метою реєстрації газобалонного обладнання та дізнався, що автомобіль перебуває під арештом та його оголошено в розшук.

Крім того, посилався на те, що спірний автомобіль не був зареєстрований за ОСОБА_3, на час оформлення довідки-рахунку та передачі йому автомобіля він був знятий з обліку, не перебував під арештом та у розшуку, проблем з реєстрацією автомобіля не мав, він є законним та правомірним власником спірного автомобіля.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати його добросовісним набувачем спірного автомобіля; визнати за ним право власності на вказаний автомобіль; звільнити автомобіль з-під арешту та зняти з розшуку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 7 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 25 тис. грн.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року ухвалу апеляційного суду м. Києва

від 28 січня 2015 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - УДАІ ГУ МВС України в

м. Києві, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна із чужого незаконного володінняскасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано біржову угоду (договір) купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», 2005 року випуску, укладену між

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 13 липня 2013 року, недійсною. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про витребування автомобіля відмовлено.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права: ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі; ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_8, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_9 не надано доказів вибуття з її володіння спірного автомобіля поза її волею, а вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 про визнання останнього добросовісним набувачем вважав неналежним способом судового захисту.

Скасовуючи рішення районного суду в частині незадоволених позовних вимог ОСОБА_9 та визнаючи указану біржову угоду купівлі-продажу спірного автомобіля недійсною й відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування автомобіля, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_9 є власником автомобіля, який було продано особою, яка не мала права на його відчуження, тому вважав таку угоду недійсною. При цьому зазначив, що ОСОБА_9 неправильно обрала спосіб захисту порушеного права в частині витребування автомобіля від ОСОБА_4, оскільки останній не був стороною договору, визнаного недійсним.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованого товарною біржею «Універсальна» від 14 квітня 2009 року

ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_10 автомобіль марки «Toyоta Land Cruiser», 2005 року, кузов № НОМЕР_1.

16 травня 2009 року між ОСОБА_11, який діяв від імені ОСОБА_10, та ОСОБА_5 було укладено біржову угоду, згідно якої останній придбав автомобіль спірний автомобіль.

18 квітня 2009 року автомобіль був знятий з обліку і 19 травня 2009 року ОСОБА_5 зареєстрував автомобіль та отримав державний номерний знак НОМЕР_2.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року (яке набрало законної сили) біржова угода купівлі-продажу автомобіля марки «Toyоta Land Cruiser», 2005 року, кузов № НОМЕР_1, укладена на товарній біржі «Столична» між ОСОБА_10 та ОСОБА_5, була визнана недійсною, вищевказаний автомобіль було витребувано у останнього на користь ОСОБА_3

4 серпня 2011 року головним державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 27 липня 2011 року про зобов'язання ОСОБА_5 передати автомобіль марки «Toyоta Land Cruiser», 2005 року, кузов

№ НОМЕР_1, ОСОБА_3

7 вересня 2011 року УДАІ ГУ МВС України в м. Києві було внесено запис до бази щодо постановки даних «Розшук» автомобіля марки «Toоyta Land Cruiser», 2005 року, кузов № НОМЕР_1, який належав ОСОБА_5.

У подальшому в результаті несанкціонованого втручання невідомих осіб даний запис було знищено.

11 червня 2013 року спірний автомобіль за зверненням ОСОБА_12, який діяв за дорученням від ОСОБА_5, був знятий з обліку для реалізації.

13 липня 2013 року відповідно до довідки-рахунку, виданої ТОВ «Авто - Арсенал», ОСОБА_4 придбав зазначений вище автомобіль за 160 тис. грн у ОСОБА_7, який діяв за довіреністю, та зареєстрував його на своє ім'я.

Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 330, ст. 388).

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Однак ст. 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Сторонами за віндикаційним позовом є власники майна або титульні володільці та незаконні володільці майна. Інші особи не є стороною в таких правовідносинах.

Статтею 41 Конституції України встановлено право громадянина володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_9 посилалась на те, що вона є власником спірного автомобіля і набула його у законний спосіб, що рішенням суду, що набрало законної сили і тому правомірно заявила вимоги в порядку ст. ст. 387, 388 ЦК України про витребування її майна з незаконного володіння (тобто з володіння ОСОБА_4).

У порушення ст. ст. 212-215, 315 ЦПК України апеляційний суд, зазначених положень закону не врахував, доводів позивача не перевірив, у судовому рішенні не навів мотивів відхилення цих доводів.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_9 неправильно обрала спосіб захисту порушеного права в частині витребування автомобіля від ОСОБА_4, оскільки останній не був стороною договору, визнаного недійсним є передчасними і ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

При цьому апеляційний суд не взяв до уваги, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року, що набрало законної сили, було встановлено, що ОСОБА_3 є власником спірного автомобіля, який вибув з її володіння поза її волею, витребувано автомобіль у ОСОБА_5. Рішення суду не виконувалось, автомобіль був оголошений в розшук, проте ОСОБА_5 (особою, яка не мала права його відчужувати) автомобіль був проданий

ОСОБА_4

Згідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Про вказані порушення закону зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму судовому рішенні

від 2 вересня 2015 року при скасуванні попереднього судового рішення апеляційного суду, однак апеляційний суд всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України вказівки суду касаційної інстанції не виконав.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик