Апеляційний суд Житомирської області
Справа №272/62/15-ц Головуючий у 1-й інст. Карповець В. В.
Категорія 47 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Галацевич О.М., Матюшенка І.В.,

при секретарі судового

засідання Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Андрушівської міської ради Житомирської області (далі - ВК Андрушівської міської ради), ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_4, Андрушівська районна державна адміністрація Житомирської області про визнання незаконним, скасування рішення ВК Андрушівської міської ради від 31.01.1994 року № 24 в частині надання у власність земельних ділянок та скасування державних актів,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання незаконним, скасування рішення ВК Андрушівської міської ради від 31.01.1994 року № 24 в частині надання у власність земельних ділянок та скасування державних актів, обґрунтовуючи його тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.06.1983 року він є власником частини будинку АДРЕСА_1 Оскільки він не є громадянином України та не має можливості утримувати вказане майно, він надав довіреність на розпорядження своїм майном ОСОБА_5 з метою відчуження. Останнім встановлено, що на земельні ділянки за вищевказаною адресою рішенням ВК Андрушівської міської ради № 24 від 31.01.1994 року видано державні акти на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_2 Відтак позивач просив відновити його порушені права власника.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано не чинним та скасовано рішення ВК Андрушівської міської ради від 31.01.1994 року № 24 в частині надання у власність земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Визнано недійсними державні акти на право приватної власності на землю 01-01 серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2 та 01-01 серії НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_6

Додатковим рішенням цього ж суду від 10 березня 2016 року було прийнято відмову позивача від стягнення з відповідачів судового збору на його користь.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 вважає, що суд не взяв до уваги того факту, що у 2010 році фактично вже існував спір щодо вищевказаних земельних ділянок та не врахував усного клопотання її представника про застосування строків позовної давності.

У своїх доводах також посилається на норми Земельного кодексу України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд керувався тим, що були порушені вимоги ч.2 ст.67 Земельного кодексу в редакції від 05.05.1993 року, згідно з якою може бути передано у власність в межах міста не більше 0,10 га земельної ділянки, а також у зв'язку з тим, що протокол погодження меж суміжних земельних ділянок не був узгоджений із ОСОБА_3Надання у власність земельних ділянок лише відповідачам порушує права останнього як співвласника частини будинку АДРЕСА_1

Із такими висновками суду погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213,213, ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказаних вимог судом першої інстанції не дотримано.

Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і не передбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Так, відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Згідно ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи , відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 24.06.1983 року ОСОБА_3 є власником 45/100 будинку АДРЕСА_1 (а. с. 13-14). Іншими співвласниками були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 50 інвентарної справи по спірному будинку, яка оглядалась судом апеляційної інстанції).

ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_5 оформити відповідні документи на відчуження вищевказаного житлового будинку (а. с. 9-10).

За вказаною адресою рахується земельна ділянка у розмірі 0,12 га. (а. с. 17), яка рішенням виконкому Андрушівської міської ради № 24 від 31.01.1994 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам міста» була виділена ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розміром по 0,06 га кожному (а. с. 37, 38). У подальшому останні отримали державні акти на право приватної власності на земельні ділянки (01-01 серії НОМЕР_1 від 09.06.1994 на ім'я ОСОБА_2 та 01-01 серії НОМЕР_2 від 09.06.1994 на ім'я ОСОБА_6 )(а. с. 41, 42).

Судом також встановлено, що 45/100 частини будинку, на яку має право позивач як спадкоємець за законом була зруйнована більше як 20 років, про що у судовому засідання суду першої інстанції підтвердили свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Про те, що частина будинку зруйнована не заперечують і представники позивача.

У оглянутій судом апеляційної інстанції інвентаризаційній справі № 424 на житловий будинок АДРЕСА_1 наявний акт про відсутність частини зазначеного житлового будинку, який було складено працівниками КП «Бердичівське МБТІ» від 27.02.2012 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим, що він розпочав здійснення дій по оформленню права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, проте зустрівся із рядом проблем, які унеможливлюють оформлення права власності на землю. Зокрема, позивач вважає, що неможливість отримання ним у власність чи в оренду земельної ділянки зумовлено видачею відповідачам оспорюванних державних актів.

Проте, матеріали справи містять рішення Андрушівської міської ради від 20.05.2010 року про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання договору оренди земельної ділянки загальною площею 0,10 га для обслуговування об'єкта нерухомого майна у АДРЕСА_1 (а.с. 16) та рішення цієї ж ради від 19.10.2010 року про скасування вищевказаного рішення у зв'язку з відсутністю у позивача нерухомого майна за вказаною адресою.

Крім того, жодного доказу про існування у позивача намірів відновити зруйновану частину житлового будинку (розроблення проектної документації, подання заяви на отримання дозволу на проведення будівельних робіт тощо) ОСОБА_3 суду не надано.

Не порушувалось позивачем і питання поділу в натурі житлового будинку по АДРЕСА_1

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що частина будинку, право власності на яке має позивач, зруйнована, а відмова Андрушівської міської ради у наданні ОСОБА_3 земельної ділянки за вищевказаною адресою не пов'язана з видачею відповідачам державних актів на право власності на земельну ділянку, колегія суддів не вбачає порушення прав ОСОБА_3, що підлягають захисту в обраний позивачем спосіб.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: