Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/1544/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року. Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Терентьєва Г.В.,

за участю секретаря Петриченко В.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника служби у справах

дітей Миколаївської районної

державної адміністрації Динько В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6, третя особа служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачки про визнання дитини такою, що втратила право користування житлом, при цьому зазначив, що він є власником квартири за АДРЕСА_1. Також зазначив про те, що в згаданій квартирі, крім нього та його батька, зареєстрована його малолітня дочка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з лютого 2012 року в квартирі не проживає так як був розірваний шлюб між ним та відповідачкою, яка добровільно залишила вказану квартиру і з зазначеної дати її постійне місце проживання: АДРЕСА_2, де вона проживає разом зі своєю малолітньою донькою. До даного часу дочка значиться зареєстрованою в його квартирі, що перешкоджає йому у вільному розпорядженні своєю власністю, а тому просив суд визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в судовому засіданні з заявленими позовними вимогами не погодилася, при цьому зазначила, що дійсно її дочка ОСОБА_5 відповідачка по справі з серпня 2010 року по серпень 2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем і батьком дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, і як член сім'ї проживала разом з дитиною в квартирі позивача. Після народження дитини у лютому 2012 року вона разом з дитиною була вимушена виїхати з вказаної квартири до м. Миколаєва, де винаймає квартиру, також зазначила, що між позивачем та відповідачкою була домовленість проте, що дитина буде зареєстрована у батька до набуття матір'ю у власність житла, на даний час свого житла ні вона, ні її дитина не мають, тому просила суд врахувати інтереси дитини і не приймати позитивного рішення за позовом ОСОБА_1.

Представник служби у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та надав до суду письмовий висновок щодо недоцільності позбавляти малолітню дитину житла.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані в справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 02.02.2012 року ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_6, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_7, являється власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, договором дарування 3/4 часток в праві власності на квартиру, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та довідкою виконкому Надбузької сільської ради Миколаївського району, Миколаївської області.

В згаданій квартирі, крім нього та його батька, зареєстрована малолітня донька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка в квартирі не проживає, так як її мати (ОСОБА_5) разом з нею добровільно залишили своє місце проживання за вказаною адресою і їх постійне місце проживання: АДРЕСА_2 до даного часу.

Також встановлено судом, що Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23.08.2013 року (справа № 488/2624/13-ц) був розірваний шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, при цьому малолітня дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, для подальшого виховання та утримання залишилась з матір'ю.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі Закону за рішенням суду.

Беручи до уваги висновки Верховного Суду України та вимоги ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 138-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою.

У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані з реєстрацією місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Разом з цим та у відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла віку десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Як визначено Рішенням суду, дитина залишена проживати разом з матір'ю, так як спору про її місце проживання між батьками не було.

У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Виходячи із змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов'язана з будь-якими іншими (майновими) правами особи.

Згідно ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користуватися жилим приміщенням, оскільки відповідно до частин 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно рішення №1 Комісії з питань захисту прав дитини при Миколаївській райдержадміністрації від 08.01.2015 року враховуючи інтереси малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 комісія вважає за неможливе позбавити дитину права користування житловим приміщенням.

Законом України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», дають право стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняють зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 80, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ч.7 ст.7, ст.177 Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6, третя особа служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 10 днів до апеляційного суду Миколаївської області через Миколаївський районний суд Миколаївської області. Після закінчення строку для подання апеляційної скарги рішення суду набирає законної сили.

Суддя Г. В. Терентьєв

29.03.2016