Справа № 2-3099/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретаря Слободенюк В.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівному справу за позовом Національного університету водного господарства та природокористування до ОСОБА_4 про виселення з гуртожитку,

В С Т А Н О В И В:

Національний університет водного господарства та природокористування (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач) про виселення з кімнати №903 гуртожитку №8 по вул. Студентській, 8 в м. Рівне без надання їй іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 червня 2010 року, яке набрало законної сили, відповідач визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в гуртожитку, що знаходиться по вул. Студентській, 8 в м. Рівне, внаслідок відсутності понад шість місяців без поважних причин. Проте остання не звільнила займану кімнату від своїх речей, ключі від кімнати коменданту гуртожитку не здала.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та просив його задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві та в звязку з тим, що відповідач була звільнена з роботи за власним бажанням без поважних причин і відповідно до ч.2 ст. 132 ЖК України вона може бути виселена без надання іншого жилого приміщення.

Представник відповідача ОСОБА_2 вказала, що причиною звільнення відповідача з роботи був стан її здоровя, оскільки вона отримала сильну травму голову, тривалий час лікувалася і тому не змогла далі працювати.

Представник відповідача ОСОБА_3 вказала, що ОСОБА_4 працювала у позивача за безстроковим трудовим договором. У лютому 1998 року відповідач була звільнена з посади лаборанта кафедри іноземних мов за власним бажанням у зв'язку з отриманням нею травми. Проте, оскільки з 1998 року пройшов значний час, медична документація, що підтверджує отримання ОСОБА_4 травми відсутня, вказаний факт підтверджується показаннями свідків. Таким чином, ОСОБА_4 не може бути виселена із кімнати гуртожитку без надання іншого житлового приміщення у відповідності до ст. 132 ЖК України.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні вказав, що знайомий із відповідачем ОСОБА_4 та її матірю ОСОБА_2 з 1994 року. 06 січня 1998 року він зустрівся з відповідачем, оскільки мав віддати їй ключ від кімнати в гуртожитку. Після того, як він віддав їй ключ вони спускалися по сходах і ОСОБА_4 впала, вдарившись головою об сходи. Через пару хвилин до них підбігла жінка, яка надала ОСОБА_4 необхідну медичну допомогу, проте швидку допомогу на прохання останньої не викликали. Через деякий час він бачив матір відповідача і з її слів знає, що у ОСОБА_4 проблеми зі здоровям.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні вказала, що є родичкою відповідача. 06 січня 1998 року бачила як ОСОБА_4 впала та сильно вдарилася головою об сходи. Саме вона надала ОСОБА_4 першу допомогу та згодом разом із чоловіком провела її додому. Швидку допомогу не викликали. Через декілька днів вона провідувала ОСОБА_4, проте її стан здоровя був незадовільний, вона отримала серйозну травму голови і потрібен був тривалий час для лікування.

Від допиту інших свідків, які були заявлені в клопотанні про виклик та допит свідків, представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні відмовилася.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 червня 2010 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у гуртожитку по вулиці Студентській, 8 в м. Рівне внаслідок відсутності понад шість місяців без поважних причин.

За змістом дослідженого судом рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 червня 2010 року було встановлено, що 01 грудня 1994 року розпорядженням ректора Українського інституту інженерів водного транспорту (на теперішній час - Національний університет водного господарства та природокористування) №24 відповідачу, яка займала посаду лаборанта кафедри українознавства та іноземних мов, було надано кімнату №903 для проживання в гуртожитку №8 університету на термін до 31 грудня 1995 року.

Розпорядженням проректора від 26 грудня 1995 року №27 відповідачу, яка працювала лаборантом кафедри українознавста та іноземних мов, продовжено термін проживання до 31 серпня 1998 року.

Розпорядженням ректора НУВГП №5 від 06 лютого 2002 року термін тимчасового проживання ОСОБА_4 в гуртожитку продовжено до 30 червня 2002 року. На час видання вказаного розпорядження ОСОБА_4 в університеті вже не працювала. Після 30 червня 2002 року термін тимчасового проживання відповідача у гуртожитку не продовжувався. Після закінчення вказаного терміну відповідач з гуртожитку не виселилася.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, встановлені рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 червня 2010 року в справі №2-5924/2010р., вищенаведені обставини не потребують доказування в даній справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Згідно з п. 40 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 (далі - Примірне положення), сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і з яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК України без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину.

Як вбачається з трудової книжки серії БТ-І №9224071 та визнається сторонами ОСОБА_4 працювала у позивача за безстроковим трудовим договором.

Як слідує з заяви ОСОБА_4 на ім'я ректора УДАВГ професора ОСОБА_7 вона просила звільнити її з посади лаборанта по закінченню трудової угоди за власним бажанням з 01.02.1998 року.

Відповідно до витягу наказу К №10 від 30 січня 1998 року ОСОБА_4, лаборанта кафедри іноземних мов, з 01 лютого 1998 року звільнено з займаної посади за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Пістава: заява ОСОБА_4 Наказ на час розгляду справи чинний, ніким не оскаржений і не скасований.

Відповідно до запису №8 в трудовій книжці серії БТ-І №9224071 ОСОБА_4 вона звільнена із займаної посади за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, наказ К№10 від 30.01.1998 року.

Таким чином, судом встановлено, що спірне житлове приміщення було надано відповідачу у зв'язку з її роботою в НУВГП на період роботи. Відповідач звільнилася з роботи за власним бажанням, поважних причин через які вона звільнилася судом не встановлено. Після звільнення відповідача з роботи та закінчення строку на який їй було продовжено термін її проживання в спірному житловому приміщенні вона в добровільному порядку відмовилася звільнити займану нею кімнату, що порушує права позивача.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доводи представників відповідача про те, що ОСОБА_4 звільнилася з роботи за власним бажанням з поважної причини, а саме через незадовільний стан здоровя, який перешкоджав продовженню роботи, суд до уваги не приймає, оскільки жодних доказів цього подано не було та судом їх не здобуто. Медичні або інші документи, які б підтверджували стан здоров'я відповідача, який перешкоджав продовженню роботи відсутні, а свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні лише вказали, що вони були очевидцями отримання ОСОБА_4 травми голови 06 січня 1998 року.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому вважає, що вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати в сумі 88 грн.

Керуючись статтею 127, 129, 132 Житлового кодексу Української РСР, статтями 2, 10, 11, 60, 80, 88, 209, 212-215, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов Національного університету водного господарства та природокористування до ОСОБА_4 про виселення з гуртожитку задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 з кімнати №903 гуртожитку №8 по вул. Студентській, 8 в м. Рівне без надання їй іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Національного університету водного господарства та природокористування судові витрати в розмірі 88 (вісімдесят вісім ) гривень.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Рівненський міський суд в Апеляційний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.О. Першко