Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
29 лютого 2016 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді - Гуденко О.А. ,
при секретарі Гудковій Є.С.,
за участі представників сторін ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до до Публічного акціонерного товариства «Банк Київська Русь , третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів та стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В :
27 листопада 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк Київська Русь , в якому остаточно просила стягнути з відповідача на її користь залишок коштів на рахунку в сумі 150 000 грн.
Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини , викладені в позові та додаткових поясненнях.
Представник відповідача надав суду письмові заперечення та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що Постановою Правління НБУ від 19 березня 2015 року № 190 ПАТ «Банк Київська Русь( далі - Банк) було віднесено до категорії неплатоспроможних та рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 61 від 19.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 20 березня 2015 року. Постановою правління НБУ від 16 липня 2015 року № 460 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ Банк Київська Русь. Рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб №138 від 17 липня 2015 року розпочато процедуру ліквідації Банку та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) на здійснення ліквідації строком на один рік.
Посилаючись на вимоги ч. 3 ст. 36, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно яких правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду є нікчемними, уповноважена особа зобов'язана забезпечити перевірку правочинів , вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку на предмет виявлення правочинів , що є нікчемними з підстав, визначених ч.3 ст. 38 цього Закону. Відповідач вважає, що укладаючи з позивачкою договір банківського вкладу 19 березня 2015 року та здійснюючи на нього перахування грошових коштів з рахунку іншої юридичної особи, банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, що є підставою для визнання правочину неплатоспромжного банку нікчемним. Ці правочини є фактично дробленням рахунку юридичної особи з метою виведення грошових сум за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів в межах гарантованої суми , що не перевищує 200 000 грн. Таким чином, цей правочин мав на меті отримання коштів не від Банку і не за його рахунок , а від Фонду, тобто державних коштів .
Також представник відповідача надала суду клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/9693/13-а за конституційним поданням Верховного Суду України до Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України ЗУ Про систему гарантування вкладів фізичних осіб від 23.02.2012 року .
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 201 ЦПК України у разі неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, суд зобов'язаний зупинити провадження у цій справі.
В силу статей 1 та 157 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України передбачено обовязок суду зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об'єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.
Проте заявником в достатній мірі не обгрунтовано, у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду іншої цивільної справи .
Необхідність в зупиненні провадження у справі за названим пунктом виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства. При цьому, між двома справами, що розглядаються, існує тісний матеріально-правовий зв'язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній справі, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи. Зазначена підстава для зупинення провадження у справі застосовується лише у разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Неможливість розгляду справи є оціночним поняттям. Воно повинно ґрунтуватися на можливості ухвалення рішення тільки після підтвердження фактів, що мають преюдиційне значення для даної справи, в іншій цивільній, кримінальній, адміністративній чи такій іншій справі.
Сутність викладеного дає підстави стверджувати, що відсутність підстав для зупинення провадження у справі за даним клопотанням відповідача за п. 4 ч. 1 статті 201 ЦПК України.
До того ж таке відповідатиме принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи.
Керуючись ст. 201 ЦПК України , суд , -
У задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовити.
Ухвала окремому оскарженню в апеляційному порядку не підлягає .

Суддя Гуденко О.А.