У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Закропивного О.В.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ спільної сумісної власності, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у вересні 2009 року вона з сином від першого шлюбу переїхала до м. Дніпропетровська в трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яку орендувала разом зі своїми двома рідними братами ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та зайняли по одній кімнаті кожен. З відповідачем вони на той час вже були знайомі, спочатку стали зустрічатися, а з середини листопада 2009 року відповідач переїхав жити до позивачки в кімнату у вказаній квартирі та вони стали проживати однією сім'єю без укладення шлюбу, вести домашнє господарство, побут і спільний сімейний бюджет, який складався з її заробітної плати та заробітку відповідача.

На той час вона перебувала у шлюбі з іншим чоловіком та рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2010 року, що набрало законної сили 06 вересня 2010 року, шлюб між нею та ОСОБА_8 був розірваний.

В обґрунтування позовуОСОБА_6 також вказувала на те, що весною 2011 року вона з відповідачем, маючи намір зареєструвати шлюб, вирішили придбати житловий будинок для подальшого сумісного проживання їх сім'ї та стали підбирати варіанти купівлі домоволодіння за доступною для них ціною, разом їх оглядали. До цього вони разом відкладали кошти на придбання будинку.

19 липня 2011 року сторони подали заяву про реєстрацію шлюбу до Амур-Нижньодніпровського відділу реєстрації актів цивільного стану. На той час вони вже прийняли рішення щодо купівлі домоволодіння АДРЕСА_2 для їх сім'ї за 53 тис.грн, яке потребувало ремонту та приведення в належний для проживання стан.

08 серпня 2011 року був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2, згідно з яким домоволодіння придбане за 53 064 грн на ім'я її майбутнього чоловіка ОСОБА_7, з яким позивач на час придбання будинку проживала однією сім'єю, разом вела домашнє господарство та мала спільний бюджет.

20 серпня 2011 року між позивачем і відповідачем був зареєстрований шлюб Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 641.

З липня по жовтень 2011 року позивач з відповідачем здійснювали капітальний ремонт будинку, а після закінчення ремонту восени 2011 року позивач з відповідачем та її сином від першого шлюбу вселилися у домоволодіння.

Наприкінці 2014 року шлюбні відносини з відповідачем погіршилися, вони припинили шлюбні відносини.

Посилаючись на те, що в період спільного проживання з відповідачем однією сім'єю без шлюбу, позивачка перебувала у іншому шлюбі, який було розірвано судовим рішенням, яке набрало законної сили 06 вересня 2010 року, позивач просила суд встановити факт її проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 07 вересня 2010 року до дня реєстрації їх шлюбу - 20 листопада 2011 року, поділити спільне сумісне майно - домоволодіння АДРЕСА_2 та визнати за нею та за відповідачем право власності по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_2 за кожним, припинивши їх право спільної сумісної власності на вказане домоволодіння.

РішеннямАмур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'ю без реєстрації шлюбу, поділ спільної сумісної власності задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 07 вересня 2010 року до дня реєстрації шлюбу - 20 серпня 2011 року.

Поділено спільну сумісну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - домоволодіння АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за кожним право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2, що в цілому складається з: житлового будинку літ.«А-1» житловою площею 22,8 кв.м, загальною площею 44,2 кв.м; літ. «Б»-літня кухня-сарай, літ. «В» - сарай, літ. «Г» - душ, споруди № 1-5, І, ІІ.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзіОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що наприкінці 2009 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 стали разом проживати однією сім'єю без укладення шлюбу у квартирі№ АДРЕСА_1 та вести домашнє господарство, побут і спільний бюджет, який складався з її заробітної плати та заробітку відповідача.

На той час ОСОБА_6 перебувала у шлюбі з іншим чоловіком та рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2010 року, що набрало законної сили 06 вересня 2010 року, шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 був розірваний.

08 серпня 2011 року був укладений договір купівлі-продажу на ім'я відповідача ОСОБА_7 домоволодіння АДРЕСА_2 за ціною 53 064 грн.

20 серпня 2011 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Наприкінці 2014 року шлюбні відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 погіршилися, вони припинили шлюбні відносини і рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2015 року, що набрало чинності 21 квітня 2015 року, шлюб між ними був розірваний.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірного домоволодіння, у зв'язку із чим на підставі ст. 60 СК України підлягає поділу між сторонами і домоволодіння № АДРЕСА_2, яка набуте ОСОБА_7 в період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Проте, повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України.

Згідно з положеннями ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, належним чином не встановили усіх обставин, які давали б підстави вважати спірний будинок спільним сумісним майном сторін, а обмежились виключно тим, що указаний будинок придбано ОСОБА_7 в період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у зв'язку із чим дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Також, згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 вказувала на те, що з 2009 року вона та ОСОБА_7 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки проживали спільно у квартирі№ АДРЕСА_1, були пов'язані спільним побутом та взаємні права і обов'язки.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

У порушення указаних вимог законодавства, суди першої та апеляційної інстанції, належним чином не вказали якими доказами підтверджуються указані позивачем обставини спільного проживання, ведення спільного побуту, наявності взаємних прав та обов'язків сторін, а також не вказали чим спростовуються відповідні заперечення ОСОБА_7 щодо таких обставин, у зв'язку із чим оскаржені судові рішення не відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючисьст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.П. Штелик