Справа № 147/287/16-ц
Провадження № 6/147/5/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2016 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Костюк Г.М.,

при секретарі: Кучер І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби по Тростянецькому району Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1,

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець відділу ДВС по Тростянецькому району Тростянецького МРУЮ у Вінницькій області ОСОБА_2 звернувся до суду з поданням, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу, мотивуючи його тим, що на виконанні у відділі знаходяться виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів №1-1569 від 08.09.2008 року, виданого Тульчинським районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини та №1-106 від 02.02.2007 року, виданого Тростянецьким районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання дитини. Боржник за місцем реєстрації відсутній. Майна та коштів на які можливо звернути стягнення та місце знаходження боржника не встановлено. Боржником не вжито жодних заходів, які б свідчили про намір виконати судові рішення.

В судове засідання державний виконавець не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали подання, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні подання слід відмовити.

Судом встановлено, що на підставі виконавчих листів №1-1569 від 08.09.2008 року та №1-106 від 02.02.2007 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання дітей (а.с.3,15).

До 03.03.2015 року судові рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_1 виконувались за місцем роботи останнього. У зв'язку із звільненням вказані виконавчі листи були повернуті до відділу ДВС Тульчинського РУЮ у Вінницькій області (а.с.6).

За даними виконавчими листами 17.04.2015 року відділом ДВС по Тростянецькому району Тростянецького МРУЮ у Вінницькій області відкрито виконавчі провадження №47271370 та №47271061 (а.с.4,16).

Відповідно до актів державного виконавця від 19.11.2015, року 22.08.2015 року, 28.05.2015 року, 13.01.2016 року за адресою вказаною у виконавчих листах боржник не проживає, майно на яке можливо звернути стягнення відсутнє (а.с.13-14, 24).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №52531941 від 03.02.2016 року, відомості про наявність прав на нерухоме майно ОСОБА_1 відсутні (а.с.22-23).

Згідно відповідей Державної податкової служби України № № від 29.05.2015 року, ОСОБА_1 на обліку в органах ДПС не перебуває. Техніки сільськогосподарського призначення, транспортних засобів також за ним не зареєстровано (а.с.9-11).

Відповідно до відповідей №, № від 28.05.2015 року Пенсійного фонду України, відомості про місце роботи та отримання пенсії відносно ОСОБА_1 відсутні (а.с.12).

Станом на день звернення до суду із даним поданням заборгованість по виконавчому провадженню не погашена.

Згідно ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Згідно п.18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» правом державного виконавця є зокрема у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Аналіз зазначених норм Закону вказує на те, що ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», визначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У звязку з цим і здійснюється примусове виконання. Особа, яка має невиконані зобовязання, не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України державний виконавець зобов'язаний довести не лише факт наявності невиконаного зобов'язання, а й факт свідомого ухилення боржника від його виконання - коли він має змогу виконати зобов'язання повністю або частково, але не робить цього без поважних причин.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішення обов`язків.

З матеріалів подання вбачається відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритих у відділі ДВС по Тростянецькому району Тростянецького МРУЮ у Вінницькій області виконавчих проваджень відносно нього та строків його добровільного виконання.

Державним виконавцем не було вжито заходів щодо встановлення місця проживання, реєстрації чи фактичного перебування боржника, щодо повідомлення і викликів боржника до відділу ДВС, зясування місця роботи, джерела отримання доходів тощо.

Суд враховує, що невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, але державним виконавцем не доведено, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання, хоча має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Також суду не доведено, що саме такий захід як обмеження у праві виїзду буде належним для забезпечення сплати боргу.

Так, у рішенні від 26.11.2009 року у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» Європейський суд з прав людини визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв'язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Таким чином, матеріали подання не містять будь-яких доказів свідомого та умисного ухилення боржником від виконання своїх зобов'язань, позаяк документи додані до подання про відсутність відомостей про рухоме та нерухоме майно боржника, відсутність боржника за місцем проживання суду вказують на ряд обов'язкових дій державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, але жодним чином не засвідчують намагання ОСОБА_1 ухилитися від виконання боргових зобовязань.

Враховуючи вимоги ст. 33 Конституції України про те, що кожному гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання і право залишити територію України, Конвенцію про захист прав і основоположних свобод, а також ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб та ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті, суд прийшов до висновку, що в задоволенні подання слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 33 Конституції України, ст.6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 11, 60, 293, 377-1 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби по Тростянецькому району Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, погодженого з начальником відділу державної виконавчої служби, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя