Справа № 127/755/16-ц
Провадження № 2/127/1631/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Овсюка Є. М.,

при секретарі Олійник І. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з даним позовом до ОСОБА_2, третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, мотивуючи його тим, що 20.08.1977 року вона придбала 9/20 часток житлового будинку за адресою: вул. Д. Михайловського, 6, м. Вінниця, що підтверджується договором купівлі - продажу від 20.08.1977 року, посвідченого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою , зареєстрованого в реєстрі за № 4-977 та зареєстровано у Вінницькому обласному обєднаному бюро технічної інвентаризації 02.09.1977 р. за реєстр. № 6319.

29.08.1997 р. вона вчинила договір дарування вказаної частини житлового будинку на ОСОБА_2 Даний договір вчинений позивачкою під впливом обману. Незважаючи на те, що було оформлено договір дарування, частина будинку постійно перебувала у користуванні позивачки.

Зазначає, що даний договір дарування нею було укладено за наступних обставин. в кінці літа 1997 року, її син відповідач у справі ОСОБА_2 попросив її приїхати до нотаріуса оформити договір довічного утримання, мотивую тим, що у разі її смерті, належна їй частина будинку перейшла до нього у розпорядження, а не чоловіку позивачки ОСОБА_4

Натомість, відповідач, скориставшись безпорадним станом позивачки в силу її похилого віку, ввів її в оману та надав підписати не договір довічного утримання, а договір дарування.

Позивач зазначає, що договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, а також є вкрай невигідним для неї правочином, оскільки вона є особою похилого віку (86 років) та інвалідом першої групи.

Просить визнати недійсним договір дарування на підставі ст. 57 ЦК Українскої РСР в редакції 1963 р., що діяв на момент укладення договору, як угоду, укладену внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угоду, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. В обгрунтування надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_6, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні з підстав наведених у письмових запереченнях проти позову. Зокрема просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в звязку з пропуском строку позовної давності.

Третя особа приватного нотаріуса ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Як вбачається з договором купівлі - продажу від 20.08.1977 року, посвідченого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою , зареєстрованого в реєстрі за № 4-977 та зареєстровано у Вінницькому обласному обєднаному бюро технічної інвентаризації 02.09.1977 р. за реєстр. № 6319, ОСОБА_1 придбала 9/20 часток житлового будинку за адресою: вул. Д. Михайловського, 6, м. Вінниця.

З дослідженого в судовому засіданні договору дарування квартири від 29.08.1997р., посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3 29.08.1997 року за р. № 4753, встановлено, що ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 9/20 часток житлового будинку за адресою: вул. Д. Михайловського, 6, м. Вінниця.

Статтею 41 ЦК Української РСР (1963р.) встановлено, що угодами визнаються дії громадянн і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

На підставі ст.243 ЦК Української РСР (1963р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ст.57 ЦК Української РСР (1963р.) угода, укладена внаслідок обману, або яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість. Майно, одержане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі - стягується його вартість.

Крім того, потерпілому відшкодовуються другою стороною понесені ним витрати, втрата або пошкодження його майна.

Як роз'яснено в п.12Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.12.92, №3 від 04.06.93 та№15 від 25.05.98) роз'яснено, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають, або замовчування обставин, що мають значення для угоди, що укладається.

Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.

З пояснень позивачки в судовому засіданні встановлено, що договір дарування 9/20 часток житлового будинку за адресою: вул. Д. Михайловського, 6, м. Вінниця від 29.08.1997 р. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під впливом обману, який виразився в тому, що відповідач змусив позивачку підписати незрозумілий їй в наслідок старечого слабоумства документ, що не відповідало її внутрішній волі.

Крім того, у своїх поясненнях позивач вказує , що оспорюваний договір дарування є вкрай невигідним для неї правочином, який було укладено внаслідок збігу тяжких обставин, а саме похилого віку позивачки та встановлення їй інвалідності першої групи.

Суд вважає, обставини на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог в розумінні положень ст. 57 ЦК Української РСР (1963р.)

Разом з тим, представник відповідача ОСОБА_6 у письмових запереченнях просить суд у задоволенні позову відмовити за спливом строку позовної давності.

Судом встановлено, що спірний договір дарування квартири укладено позивачкою ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2А 29.08.1997 р., про що не заперечується сторонами.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

В свою чергу, згідно ст. 71 ЦК УРСР, діючого на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75 ЦК УРСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

На підставі до ч.1 ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

У відповідності до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав.

В зв'язку із спливом строку позовної давності до пред'явлення позову, а також не встановленням судом причин поважності його пропуску позивачем та враховуючи клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, суд відмовляє у задоволених вимог про визнання недійсним договору дарування 9/20 часток житлового будинку за адресою: вул. Д. Михайловського, 6, м. Вінниця від 29.08.1997 р. укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 16, 203, 216, 217, 230, 233, 257, 261, 267 ЦК України, ст..ст. 11, 60, 61, 88, 213-215, 218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити по підставі спливу строку позовної давності.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: