Номер провадження: 22-ц/785/2642/16
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2013 року у цивільній справі за поданням державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за кордон,

встановила:

20 серпня 2013 року Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за кордон, мотивуючи його тим, що на виконанні у Першому Суворовському ВДВС ОМУЮ перебуває виконавчий лист №523/3648/13-ц, виданий 24.05.2013 року Суворовським районним судом м. Одеси.

Виконавче провадження відкрито у відділі 21.06.2013 року.

Заборгованість ОСОБА_4 по сплаті аліментів на 06.08.2013 року склала 4835 грн.

Посилаючись на те, що на виклики державного виконавця боржник не з'являвся, не надає пояснення з приводу несплати аліментів, за адресою реєстрації не проживає, державний виконавець просив задовольнити зазначене подання.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21.08.2013 року у задоволенні подання про тимчасове обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за кордон було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеної ухвали та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що Державним виконавцем не надано доказів, які б свідчили про те, що боржник ОСОБА_4 ухилявся від виконання зобов'язань, покладених на нього судом, відсутні докази про вжиття державним виконавцем будь-яких заходів щодо встановлення майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, а також відсутні відомості щодо обізнаності боржника з наявністю відкритого виконавчого провадження та строками його добровільного виконання.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, дійсно ст. 377-1 ЦПК України передбачено, що питання про заборону виїзду за межі України вирішується судом за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Зазначені питання регулюються як Законом України № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV) , так і Законом України № 3857-XII «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3857-ХІІ).

В обґрунтування подання про заборону виїзду за кордон державним виконавцем Шашкіною Н.Я. було до суду надано копію розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, копію заяви стягувача, копію постанови про відкриття виконавчого провадження, копію виконавчого листа, копію паспорта боржника та копію ІПН боржника.

Разом з тим, у відповідності до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України № 606-XIV державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Таким чином, в даному випадку основним питанням є з'ясування того, чи ухилявся боржник від покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

З цих підстав суд першої інстанції правильно вказав, що вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, у зв'язку з чим і здійснюється примусове виконання.

У разі встановлення вказаних обставин, це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Тобто, у відповідності до положень ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Про ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника судовим рішенням можуть свідчити будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, вони не містять доказів, які б свідчили про те, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судом, відсутні також докази про вжиття державним виконавцем будь-яких заходів щодо встановлення майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, а також відсутні відомості щодо обізнаності боржника з наявністю відкритого виконавчого провадження та строками його добровільного виконання.

Крім того, як вбачається із довідки Начальника першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ Богданова О.О. № 31413 від 05.09.2013 року заборгованість боржника ОСОБА_4 по сплаті аліментів за виконавчим листом відсутня (а.с.11).

Аналогічний висновок міститься і в Розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, наданий ст. державним виконавцем Шащкіною Н.Я. від 05.09.2013 року (а.с.13).

Що стосується розрахунку по аліментам від 24.03.2016 року, на який посилається заявник апеляційної скарги та згідно якого заборгованість ОСОБА_4 станом на 08.02.2016 року склала 27 418,83 грн., то колегія суддів зазначає, що вказана заборгованість не стосується оскаржуваної ухвали суду, яка була постановлена 21 серпня 2013 року (а.с.29).

Разом з тим, боржник ОСОБА_4 надав суду апеляційної інстанції перерозрахунок по аліментам від 24.03.2016 року, згідно якого станом на 01.03.2016 року його заборгованість по аліментам відсутня, переплата склала 35 407,17 грн. (а.с.44).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвалу постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Враховуючи, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 не було сплачено судового збору у розмірі 275,60 грн., та ухвалою суду за її заявою сплата судового збору була відстрочена до розгляду апеляційної скарги по суті, у відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з неї на користь державного бюджету України судовий збір у розмірі 275,60 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, ст.ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2013 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь державного бюджету України судовий збір у розмірі 275, 60 грн. (двісті сімдесят п'ять гривень 60 копійок), за наступними реквізитами:

Отримувач: УК у м.Одесі/Малиновськ.р-н/22030101, , р/р 0007, МФО 828011, Банк отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області, призначення платежу: Судовий збір, Код 02892913, пункт 1.8 КБК 22030001.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко