РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2016 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

встановив:

18.09.2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в сумі 1000,00 доларів США та 7000,00 Євро, посилаючись на те, що відповідач 22.06.2011 року позичив у своєї сестри вказану суму позики, зобовязуючись повернути її позивачу або її дочці. Однак, до цього часу борг так і не повернув.

29.03.2016 року представник позивача збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь позивача 7000,00 Євро, що еквівалентно 206129,43 грн., та 1000,00 доларів США, що еквівалентно 27085,23 грн., а також 2575,75 грн. судового збору.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, просили відмовити в його задоволенні за безпідставністю, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не отримував коштів від ОСОБА_4 Представник позивача вказав, що дана розписка має сумнівний характер, оскільки не містить паспортних та анкетних даних відповідача, а відповідач коштів не отримував, тому вважає, що договір позики є неукладеним. При цьому відповідач в судовому засіданні спочатку вказав, що таку розписку писав, однак коштів не отримував, а потім заперечив факт написання розписки та отримання коштів.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню внаслідок наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Згідно ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 16 ЦК України «кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу».

Так, судом обєктивно встановлено, що 22.06.2011 року ОСОБА_4 позичила відповідачу ОСОБА_2 1000,00 доларів США та 7000,00 Євро, тобто між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, що у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, підтверджується розпискою від 22.06.2011р.

Твердження представника відповідача про те, що кошти позивачем не були передані відповідачу, оскільки сама позивач ОСОБА_4 на дату написання розписки була за кордоном та коштів не передавала, не відповідають дійсності, а тому суд їх відхиляє, так як у самій розписці було зазначено курс валюти, а саме долар 8,00 грн., а Євро 11,50 грн., що відповідає курсу валют на 22.06.2011 рік (797,3300 грн. за 100 доларів США та 1146,0024 грн. за 100 Євро), тобто на день написання розписки. При цьому і відповідач зазначав, що розписка була написана у 2011 році.

Крім того, як вбачається із листа Державної прикордонної служби від 10.03.2016 року, ОСОБА_4 виїхала з України 23.06.2011 року, потім вїхала 04.06.2012 року і знову виїхала 15.06.2012 року. Вказано, що іншої інформації немає.

А тому, в день написання розписки 22.06.2011 р. позивач ОСОБА_4 була на території України.

Письмовий договір позики від 22.06.2011 року, наданий позивачем на підтвердження зобовязань відповідача, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобовязання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України; наявність у позивача оригіналу договору позики згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому є підстави для стягнення з нього на користь позивача суми позики за вказаним договором.

Тому цей договір позики є дійсним та породжує права та обовязки згідно закону України.

Стаття 218 ЦК України передбачає, що заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, саме розпискою за вказаним договором позики за нормами матеріального закону підтверджується передання грошей за договором позики та отримання їх позичальником.

Відповідно до роз'яснень, викладених у правових позиціях Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50 цс16 за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до вимог ст.10 ч.ч.2, 3 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Представник відповідача та відповідач заперечили факт отримання відповідачем у позивача грошових коштів у позику, однак будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень суду не надали, не встановлено цього і в судовому засіданні, а тому відповідні заперечення є необґрунтованими.

Також в судовому засіданні відповідач спочатку вказав, що таку розписку писав, однак коштів не отримував, а потім заперечив факт написання розписки та отримання коштів. При цьому, всупереч ст. 60 ЦПК України, відповідач та його представник жодних доказів на підтвердження своїх заперечень не надали. Клопотання про призначення експертизи, щодо встановлення справжності підпису відповідача на написання розписки, не заявлялося. При цьому, представник відповідача вказав, що у відповідача немає коштів на експертизу, а тому таке клопотання ними не заявляється.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вимоги, наявної в матеріалах справи, 29.07.2015 року позивачем надіслано відповідачу вимогу про повернення позики за договором в строк до 29.08.2015 року, однак у зазначений термін ОСОБА_2 кошти не повернув. Представник відповідача та відповідач підтвердили факт того, що позивач звертався з вимогою до відповідача, зазначивши при цьому, що відповідач коштів у позивача не позичав, а тому вважає вимогу безпідставною, однак будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень суду не надав, не встановлено цього і в судовому засіданні, а тому відповідні заперечення є необґрунтованими.

При збільшенні позовних вимог представником позивача визначено суму заборгованості, виходячи із офіційного курсу НБУ станом на 02.03.2016 року. Станом на дату розгляду справи офіційний курс змінився і становить 26,218214 грн. за 1 долар США та 29,849431 за 1 Євро. Як вбачається із роз'яснень, викладених в абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення суду належить наводити розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, виходячи із наведених позивачем в розрахунку до позовної заяви формул, складові та суми стягнення з відповідача на користь позивача, - позика в еквіваленті до 1000,00 доларів США становитиме 26 218, 22 грн., а в еквіваленті до 7000,00 Євро становитиме 208 946,06 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки відповідач взяті на себе перед позивачем зобовязання, встановлені договором позики добровільно не виконав і позику не повернув, тому з нього необхідно стягнути суму боргу на користь позивача.

Судові витрати розприділяються відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.526,610,611,625,1046,1047,1049,1050 ЦК України, ст.ст. 5, 8, 10, 11, 60, 212 215 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4, (ІПН) заборгованість за договором позики від 22 червня 2011 року в сумі 7000,00 (сім тисяч) ЄВРО, що за офіційним курсом гривні до євро, встановленим Національним банком України на 01.04.2016 року, еквівалентно 208 946,06 грн. та 1000,00 (одна тисяча) доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на 01.04.2016 року, еквівалентно 26 218, 22 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) судовий збір в сумі 2575,75 грн. На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а в разі, якщо апеляцію подають особи, які не були присутніми в судовому засіданні, то апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя :