Справа № 368/1734/15-ц
Провадження № 2/368/47/16
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"28" березня 2016 р. м. Кагарлик Київської області

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючого: судді Закаблук О.В.

При секретарі: Широкоступ К.М.

З участю сторін:

Позивач: ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, суд, -

В С Т А Н О В И В :

17.09.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, ( а.с., 1 4), в якій позивач просив суд винести рішення, яким:

- наказ генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України від 09.09.2015 р. № 676 «Про звільнення ОСОБА_1В.» визнати незаконним та скасувати;

- визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу юридичного га кадрового забезпечення, діловодства і контролю Національного музею народної архітектури та побуту України;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю Національного музею народної архітектури та побуту України або на посаді керівника юридичної служби незалежно від назви структурного підрозділу з 09.09.2015 р.;

- стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України, (код ЛРПОУ 03922125), на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1):

- середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2015 р. по день винесення рішення суду:

- моральну шкоду у зв'язку з незаконним звільненням в розмірі 5000.00 грн. (п'ять тисяч грн. 00 коп.);

- судові витрати.

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

Свої позовні вимоги позивач в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовував наступним:

31.01.2012 р. наказом генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України (далі за текстом - НМНАПУ) його було призначено на посаду завідувача відділу кадрів.

Наказом генерального директора НМНАПУ від 03.05.2012 р. № 168 «Про переведення працівників Національного музею народної архітектури та побуту України» та за погодженням Міністерства культури України від 24.04.2012 року № 1147/11/13-12 «Щодо погодження призначення на посаду керівника юридичної служби (юрисконсульта)» його переведено на посаду начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю.

Наказом генерального директора НМНАПУ від 09.09.2015 р. № 676 «Про звільнення ОСОБА_1В.», (далі за текстом - Наказ 676), його звільнено з посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю за прогул, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наказ 676 на його думку є незаконним та підлягає скасуванню в силу таких обставин.

Він є членом первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України, (далі за текстом - ППО ВПС), та входить до складу профкому.

14.08.2015 р. терміново був скликаний профком ППО ВПС. Терміновість була обумовлена тим, що наказом генерального директора НМНАПУ від 13.08.2015 р. № 578 «Щодо штатного розпису» з 14.08.2015 р. вводився в дію новий штатний розпис НМНАПУ та в порушення прямих норм ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» адміністрацією НМНАПУ не було надано ППО ВПС жодної інформації щодо зазначеного штатного розпису. Також на обговорення ставились питання про можливі негативні наслідки та недоліки, що пов'язані з введенням зазначеного штатного розпису.

Витягом з протоколу засідання профкому ППО ВПС від 14.08.2015 р. № 6 підтверджується його присутність 14.08.2015 р. на роботі та свідчить про його незаконне звільнення.

Звертає увагу на те, що всі без виключення засідання профкому ППО ВПС проходять на території НМНАПУ і 14.08.2015 р. не було виключенням (площа НМНАПУ відповідно до Рішення Київської міської Ради від 17.07.2008 р. № 48/48 складає 131.55 га.).

Також, вважає Наказ № 676 незаконним виходячи з наступного.

Наказом генерального директора НМНАПУ від 11.06.2015 р. № 120 «Про призначення службової перевірки та відсторонення окремих посадових осіб від виконання посадових обовязків», (далі за текстом - Наказ 120), його було відсторонено від виконання посадових обов'язків, а наказом генерального директора НМНАПУ від 11.06.2015 р. № 121 «Про оголошення догани», (далі за текстом - Наказ 121), йому оголосили догану.

Оскільки у нього були побоювання у подальшому незаконному звільнені, накази 120 та 121 були оскаржені в судовому порядку.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21.07.2015 р., (справа № 368/1084/15-ц), накази 120 та 121 визнані незаконними та скасовані. Проте, відповідач, на виконання зазначеного рішення суду, не видав відповідного наказу, (розпорядження), про скасування незаконних наказів 120 та 121.

Більш того, 03.08.2015 року, (день набрання рішенням суду законної сили), всупереч Статуту НМНАПУ та наказу Міністерства культури України від 14.10.2013 р. № 974 «Про затвердження структури Національного музею народної архітектури та побуту України» відповідач виніс наказ від 03.08.2015 року № 158 «Щодо внесення змін до наказу № 705 від 29.12.2012 р. «Про розподіл функціональних обов'язків і повноважень між заступниками директора та затвердження посадових (робочих) інструкцій», мета якого полягала у виведені з його підпорядкування сектору діловодства і контролю, який є невід'ємною частиною відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю, який він очолював.

Наказ № 676 був виданий на підставі акту від 14.08.2015 p.. який підписали перший заступник директора ОСОБА_2, начальника сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю ОСОБА_3, та старшим діловодом сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю, - ОСОБА_4

Вагомою обставиною є те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають неприязне ставлення та вороже налаштовані по відношенню до нього, оскільки 16.04.2015 р. ним було проведено перевірку ведення та реєстрації вихідної документації сектором діловодства і контролю за період з 01.01.2015 р. по 15.04.2015 р.

Зазначеною перевіркою було виявлено численні грубі порушення, що допускались працівниками сектору діловодства і контролю під час ведення та реєстрації вихідної документації, про що було складено відповідний акт.

За результатами зазначеної перевірки службовою запискою від 23.04.2015 р. № 253, (яку йому довелося реєструвати власноруч, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4. всупереч своїм посадовим обов'язкам, категорично відмовились це робити), ним було ініційовано притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за неналежне виконання посадових обов'язків та допущення грубих порушень під час їх виконання.

Службовою запискою від 04.09.2015 р. № 598 ним було повторною ініційовано притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за недотримання порядку реєстрації розпорядчих документів, які мають обліковуватись за окремими реєстраційними формами, порушення Інструкції з загального діловодства в НМНАПУ та Положення про відділ юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю.

Звертає увагу, що із самим актом від 14.08.2015 р. його ознайомили о 14:50 год. 03.09.2015 року, який був додатком до розпорядження генерального директора НМНАПУ від 03.09.2015 року № 180 «Щодо надання пояснень».

Отже, на тлі неприязного ставлення до нього ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та появою акту від 14.08.2015 р. вбачається чіткий причинно-наслідковий звязок, що стало основною підставою для винесення Наказу № 676, яким його незаконно звільнили.

Також, додатковими підставами для винесення Наказу № 676 є його службова записка від 07.09.2015 р. № 600, в якій він надав пояснення щодо його місця перебування протягом робочого дня 14.08.2015 р. та службова записка заступника начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю від 08.09.2015 р - № 608, якою констатувався систематичний характер порушення ним ОСОБА_6 внутрішнього трудового розпорядку та з урахуванням дисциплінарного стягнення запропоновано звільнити його із займаної посади відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення звільнення відбувається на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Звертає увагу на те, що акт від 14.08.2015 р. був складений особами, до завдань та обов'язків яких, згідно посадових інструкцій, функції контролю за дотриманням трудової дисципліни не входять. Також дивною є ще та обставина, що до складення зазначеного акту не були залучені працівники сектору кадрового забезпечення, прямими обов'язками яких є здійснення контролю за дотриманням трудової дисципліни по НМНАПУ.

Важливо зазначити, що сектор діловодства і контролю разом із усією документацією з основної діяльності установи, розташований в приміщені приймальні генерального директора НМНАПУ, при цьому окрім обов'язків діловодів ОСОБА_3 і ОСОБА_5JI. виконують функцію секретарок генерального директора. З огляду на зазначене, та враховуючи площу НМНАПУ, вбачається, що акт від 14.08.2015 р. було навмисне сфабриковано з метою помсти йому за ініціювання притягнення до дисциплінарної відповідальності останніх.

Крім того, відповідач проігнорував вимоги ч. 3 ст. 252 КЗпП України та не звернувся до ППО ВПС за отриманням попередньої згоди на його звільнення, що підтверджується довідкою від 17.09.2015 р. № б/н.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення йому не було нараховано заробітну плату - відповідач при поновленні його на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також слід зазначити, що вказані дії з боку відповідача є порушенням його законних прав на працю та завдали йому моральних страждань. Моральна шкода, завдана йому в результаті незаконного звільнення, полягає у наступному.

Так, ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право па працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Проте, відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Незаконні дії відповідача призвели до його моральних переживань. Він втратив душевний спокій, все частіше перебуває у роздратованому, вкрай пригніченому стані та знаходиться у постійному пошуку засобів для забезпечення належною рівня життя.

З огляду на те, що він не має власного житла, йому доводиться його винаймати, а незаконні дії відповідача змушують його прикладати додаткові зусилля по організації свого життя.

Відповідач позбавив його не тільки права на працю, стабільного заробітку, а і можливості належним чином сплачувати за житло, чим створив низку передумов, які призвели до порушення його звичного ритму життя, позбавило душевного спокою та втрати впевненості в завтрашньому дні.

Окрім того, він є студентом і має зобов'язання щодо сплати за освітні послуги, а своїми незаконними діями відповідач позбавив його можливості сплачувати за навчання, що негативно вплине на його майбутнє. Думки про те, що отримання освіти може стати неможливим у наслідок неспроможності виконувати грошові зобов'язання, не дають йому спокою, а сильні переживання викликають безсоння. Цілком розуміє, що стан постійного стресу, моральне пригнічення, що межує з депресією, в подальшому може негативно відобразитись на його здоров'ї, але усвідомлення того, що його життя і плани на майбутнє стали заручниками незаконних дій відповідача не дають спокою.

Згідно ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237 - 1 КЗпП України, відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює в 5000.00 (п'ять тисяч грн. 00 коп.) гривень.

Його позовні вимоги випливають з трудових правовідносин, тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору.

17.09.2015 року автоматизованою системою документообігу суду для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., ( а.с., 95).

21.09.2015 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст..ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено справу до слухання, ( а.с., 96).

18.12.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло письмове заперечення відповідача, ( а.с., 171 174), - Національного музею народної архітектури та побуту України наступного змісту:

В провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться цивільна справа № 368/1734/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України (або ОСОБА_7) про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Проаналізувавши позовні вимоги ОСОБА_1, вважає їх необгрунтованими з наступних підстав.

Начальник відділу юридичного та кадрового забезпечення ОСОБА_1 був звільнений відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України внаслідок прогулу, (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин), який мав місце 14 серпня 2015 року.

Факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці зафіксований згідно з ОСОБА_4 від 14 серпня 2015 року, який підписали перший заступник директора ОСОБА_8, начальник сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_3, старший діловод сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_4

03 вересня 2015 року розпорядженням № 179 генерального директора ОСОБА_7 ОСОБА_9 зобовязано начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_1 надати письмові пояснення.

08 вересня 2015 року заступник начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_10 відповідно до службової записки надав пропозиції генеральному директору ОСОБА_9 щодо звільнення з займаної посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України.

09 вересня 2015 року наказом № 676 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю.

В своєму позові ОСОБА_1 повідомив суду обставини, що не підтверджені належними доказами, зокрема, «14.08.2015 р. терміново був скликаний профком первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України (далі - ППО ВПС).»

На якій правовій підставі в робочий час відбулося засідання профкому ППО ВПС невідомо, при цьому матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні докази, які б підтверджували факти повідомлення працівників Національного музею народної архітектури та побуту України про те, що 14 серпня 2015 року буде проводитись засідання профкому ППО ВПС.

ОСОБА_7 ППО ВПС не зверталося до адміністрації ОСОБА_7 із повідомленням про дату та місце проведення засідання профкому ППО ВПС, про що свідчить довідка від 10 листопада 2015 року № 155 .

- «Витягом з протоколу засідання профкому ППО ВПС від 14.08.2015 р. № 6 підтверджується моя присутність 14.08.2015 р. на роботі та свідчить про моє незаконне звільнення... всі без виключення засідання профкому ППО ВПС проходять на території НМНАПУ і 14.08.2015 р. не було виключенням (площа НМНАПУ відповідно до рішення Київської міської Ради від 17.07.2008р. № 48/48 складає 131,55 га».

Згідно з витягом з протоколу засідання профкому ППО ВПС від 14 серпня 2015 року № 6 не зазначено місце проведення цього засідання, з огляду на що місцезнаходження ОСОБА_1 на робочому місці 14 серпня 2015 року не підтверджується.

Згідно з відомостями журналу обліку прибуття та вибуття на роботу за 2015 рік в графі «14 серпня 2015 року» підпис ОСОБА_1 про прибуття на роботу відсутній.

Проаналізувавши позов, ОСОБА_1 вигадав версію, за якою його звільнення сфабрикували, при цьому з невідомих причин позивач не повідомляє, або замовчує обставини, які дійсно мають правове значення для вирішення цивільної справи, а саме:

- час прибуття ОСОБА_1 на роботу 14 серпня 2015 року та належні докази, що підтверджують факт прибуття;

- мета екстреного проведення засідання профкому ППО ВПС в робочий час, коли фактично здійснювався відрив працівників ОСОБА_7 від роботи;

- перелік працівників ОСОБА_7, які приймали участь в засіданні профкому ППО ВПС 14 серпня 2015 року;

- місце проведення 14 серпня 2015 року засідання профкому ППО ВПС;

- період часу проведення 14 серпня 2015 року засідання профкому ППО ВПС;

- рішення, що приймалися на засіданні профкому ППО ВПС;

- хто був головуючим та секретарем засідання профкому ППО ВПС;

- час вибуття ОСОБА_1 з роботи 14 серпня 2015 року.

Зазначені обставини та докази, що їх підтверджуюь, повинні бути зясовані судом, оскільки мають вирішальне правове значення для винесення законного рішення.

Відповідно до статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавець зобов'язаний сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації.

Надання для роботи виборного профспілкового органу та проведення зборів працівників приміщень з усім необхідним обладнанням, зв'язком, опаленням, освітленням, прибиранням, транспортом, охороною здійснюється роботодавцем у порядку, передбаченому колективним договором (угодою).

Як повідомив в судовому засіданні свідок ОСОБА_11, засідання профкому ППО ВПС проводилося 14 серпня 2015 року в кабінеті голови ППО ВПС ОСОБА_12 в період робочого часу з 11 години 30 хвилин до 14 години 00 хвилин, при цьому, як зазначалося раніше, про проведення цього заходу адміністрація ОСОБА_7 проінформована не була.

Звертає увагу, що згідно з довідкою Національного музею народної архітектури та побуту України від 02 грудня 2015 року № 1/412, що є в матеріалах справи, вказується, що керівництво ППО ВПС не зверталося до ОСОБА_7 з приводу укладення господарських договорів щодо оренди будинків, приміщень, споруд, меблів та техніки. Так само до адміністрації ОСОБА_7 не було звернень і від Обєднаного представницького органу Первинних профспілкових організацій ОСОБА_7 (далі - ОПОППО).

Доказів проведення засідання профкому ППО ВПС на протязі робочого часу 14 серпня 2015 року до суду не надано.

Щодо посилання ОСОБА_1 про те, що він є членом ППО ВПС, та при звільненні за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України керівництво ОСОБА_7 мало отримувати згоду профспілкової організації, повідомляє, що керівництво ОСОБА_7 не володіло інформацією про те, що ОСОБА_1 є членом ППО ВПС.

Це підтверджується матеріалами цивільної справи, зокрема, довідкою від 10 листопада 2015 року № 154, згідно з якою повідомляється, що за даними журналу обліку вхідної кореспонденції за період з 01 січня 2010 року по 10 листопада 2015 року інформація, (документи), про те, що працівник ОСОБА_1 є членом первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України, до Національного музею народної архітектури та побуту України не надходила.

Також за довідкою бухгалтерії Національного музею народної архітектури та побуту України у період з 31 січня 2012 року по 09 вересня 2015 року відрахування із заробітної плати на оплату членських внесків Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України працівника ОСОБА_1 не здійснювались.

Окремо привертає увагу до думки колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладена в ухвалі від 03 березня 2010 року № 2, згідно з якою зазначається, що рішення профспілки при вирішенні питання про звільнення працівника з роботи має рекомендаційний характер, законом порядок його оскарження не передбачений. Відповідно до частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим.

У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), в дачі згоди на звільнення працівника, (частина перша цієї статті), розглядає спір по суті.

Висновки ОСОБА_1 про те, що його звільнення є сфабрикованим, оскільки він мав несприятливі відносини зі своїми підлеглими, зокрема, начальником сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_3 та старшим діловодом сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_5, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи.

При цьому свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомила суду про те, що вона не має до ОСОБА_1 ніякого негативного ставлення. Крім того, свідок зазначила, що 14 серпня 2015 року близько о 15 годині вона неодноразово телефонувала ОСОБА_1 з приводу вручення повістки з військкомату про мобілізацію, але останній відповів, що не може отримати її в цей день, тому забере її в понеділок, (17 серпня 2015 року).

За показами свідка ОСОБА_5 повістку ОСОБА_1 отримав у вівторок 18 серпня 2015 року, оскільки 17 серпня також він був відсутній на роботі.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

На підставі викладеного, враховуючи, що ОСОБА_1 не надав до суду жодних належних доказів перебування 14 серпня 2015 року на роботі, керуючись статтями 27, 31, 44 ЦПК України, просить в позові ОСОБА_1 по цивільній справі № 368/1734/15-ц відмовити повністю.

25.12.2015 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, ( а.с., 227), якою:

- провадження у справі № 368/1734/15 ц, провадження 2/368/634/15 за позовом про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, - зупинено, до отримання згоди чи відмови виборного органу первинної профспілкової організації щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ.

12.01.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшов лист Всеукраїнської Професійної Спілки «Захист Справедливості» первинної профспілкової організації працівників музею архітектури та побуту України, яким профспілкова організація відмовила в дачі згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю за прогул.

12.01.2016 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу про відновлення провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

28.03.2016 року позивач ОСОБА_1 позовні вимоги уточнив наступним чином:

У проваджені Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться цивільна справа № 368/1734/15-ц за його позовом до Національного музею народної архітектури та побуту України (надалі - НМНАПУ) про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Користуючись правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України, з метою правильного застосування положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу та враховуючи характерні ознаки систематичного зловживання процесуальними правами зі сторони відповідача, що призводить до затягування розгляду цивільної справи за його позовом, вважає за необхідне збільшити розмір своїх позовних вимог в частині, що стосується стягнення середнього заробітку, оскільки таке затягування впливає на кількість днів вимушеного прогулу, що в свою чергу тягне за собою збільшення виплати середнього заробітку.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100.

Відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р № 100, у разі підвищення на підприємстві тарифних ставок і посадових окладів у періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата коригується на коефіцієнт їх підвищення. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати визначається середній заробіток, за яким здійснюються нарахування лише у частині, що стосується днів збереження середньої зарплати з дня підвищення тарифних ставок, (окладів).

Наказом Міністерства культури від 19.10.2015 р. № 810 «Про внесення змін до наказу Міністерства культури і туризму України від 18 жовтня 2005 року № 745», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.10.2015 р. за № 1274/27719 з 01.09.2015 р. посадові оклади (тарифні ставки, ставки заробітної плати) працівників для 17 тарифного розряду збільшено з 2 556.00 грн. до 3036.00 грн.

3036,00 грн. / 2556,00 грн, - 1= 0,1878 коеф.підв.

Коефіцієнт підвищення заробітної плати склав - 0,1878.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» з 01.12.2015 р. посадові оклади (тарифні ставки, ставки заробітної плати) працівників для 17 тарифного розряду збільшено з 3036,00 грн. до 3 339.00 грн.

3339,00 грн. / 3036,00 грн. - 1= 0,0998 коеф.підв.

Коефіцієнт підвищення заробітної плати склав - 0,0998.

Середньоденний заробіток, відповідно до Довідки НМНАПУ про середню заробітну плату від 04.03.2016 р. № 16, склав - 156,70 грн. (сто п'ятдесят шість грн. 70 коп.)

Кількість днів вимушеного прогулу за період з 10.09.2015 р. по 30.11.2015 р. складає 59 робочих днів (вересень - 15 днів, жовтень - 22 дні, листопад - 22 дні).

156,70 грн. х 59 роб.дн. = 9 245,30 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2015 р. по 30.11.2015 p., за який здійснюються нарахування, що стосується днів збереження середньої зарплати з дня підвищення тарифних ставок (окладів), становить 9245,30 грн.

9245,30 грн. х 0,1878 коеф.підв. = 1 736,27 грн.

9245,30 грн. + 1 736,27 грн. = 10 981,57 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2015 р. по 30.11.2015 p., з урахуванням коригування на коефіцієнт підвищення окладу, становить - 10 981,57 грн. (десять тисяч дев'ятсот вісімдесят одна грн. 57 коп.).

Кількість днів вимушеного прогулу за період з 01.12.2015 р. по 28.03.2016 р. складає 82 робочих днів (грудень - 23 дні, січень - 19 днів, лютий - 21 день, березень - 19 днів).

156,70 грн. х 82 роб. дн. = 12 849,40 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2015 р. по 28.03.2016 p., за який здійснюються нарахування, що стосується днів збереження середньої зарплати з дня підвищення тарифних ставок (окладів), становить - 12 849,40 грн.

12 849,40 грн. + 1282,37 грн. = 14 131,77 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2015 р. по 28.03.2016 р., з урахуванням коригування на коефіцієнт підвищення окладу, становить 14131,77 грн. (чотирнадцять тисяч сто тридцять одна грн. 77 коп.).

10 981,57 грн. + 14 131,77 грн. = 25 113,34 грн.

Отже, виходячи із здійснених розрахунків вище, середній заробіток за час вимушеного прогулу в цілому, який підлягає стягненню з НМНАПУ на його користь становить - 25113,34 грн. (двадцять п'ять тисяч сто тринадцять грн. 34 коп.).

Враховуючи вищевикладене керуючись ст. 31 ЦПК України, просить суд:

- наказ генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України від 09.09.2015 р. № 676 «Про звільнення ОСОБА_1В.» визнати незаконним та скасувати;

- визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю Національного музею народної архітектури та побуту України;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю Національного музею народної архітектури та побуту України або на посаді керівника юридичної служби незалежно від назви структурного підрозділу з 09.09.2015 р.;

- стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України, (), на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1):

- середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2015 р. по 28.03.2016 р. - 25 113,34 грн. (двадцять пять тисяч сто тринадцять грн. 34 коп.);

- моральну шкоду у звязку з незаконним звільненням у розмірі 7 000,00 грн. (сім тисяч грн. 00 коп.);

- судові витрати.

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

В судовому засіданні, яке відбулося 28.03.2016 року, позивач ОСОБА_1 підтримав свої уточнені позовні вимоги, та зазначив наступне:

ОСОБА_7 під час винесення оскаржуваного наказу від 09.09.2015 р. № 676 «Про звільнення ОСОБА_1В.» не дотрималося вимог ст. 43 та ч. 3 ст. 252 КЗпП України, та не звернулося до ППО ВПС «Захист справедливості» за отриманням попередньої згоди на його звільнення.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених ст.ст. 43 і 43 - 1 КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

Крім того, у правовій позиції, висловленій в Постанові ВСУ від 23.04.2014 року у справі № 6-30цс14 зазначено, що звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації, (у тому числі структурних підрозділів), без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки є порушенням вимог ст.ст. 43, 252 КЗпП України, ст. 41 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», та є підставою для визнання звільнення незаконним.

Згідно постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 визначає прогул як відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таке визначення узгоджується і з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відсутністю на роботі є знаходження працівника поза територією органу державної влади, органу місцевого самоврядування, державного підприємства, установи чи організації, де він відповідно до трудових обов'язків повинен виконувати доручену йому роботу.

Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці в той час, коли він був присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не може бути звільнено за прогул. До такого працівника може бути застосовано інші види дисциплінарного чи громадського впливу.

Також треба врахувати Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 21.07.2015 р., (справа № 368/1084/15-ц), яким було визнано не законними та скасовано наказ генерального директора НМНАПУ від 11.06.2015 р. № 120 «Про призначення службової перевірки та відсторонення окремих посадових осіб від виконання посадових обов'язків», та наказ генерального директора НМНАПУ від 11.06.2015 р. № 121 «Про оголошення догани», якими незаконно його було відсторонено від виконання посадових обов'язків та оголошено догану.

Проте, відповідач всупереч вимог зазначеного рішення суду не видав відповідного розпорядчого документу про скасування незаконних наказів.

Звертає увагу суду, що зі сторони відповідача спостерігалось навмисне затягування розгляду справи.

Стосовно свідчень свідків зі сторони відповідача - то вони повністю себе дискредитували:

- свідок ОСОБА_5JT. - під присягою визнана, що має до нього неприязні відносини;

- свідок ОСОБА_8 - визнав, що було поставлено за мету його звільнення;

- свідок ОСОБА_3 - взагалі не впевнена щодо його відсутності 14.08.2015 р. та висловила ймовірність його перебування на території музею.

До того ж свідчення свідків суперечать один одному та різняться між собою.

З огляду на зазначене, в діях свідків, що є підписантами акту від 14.08.2015 р., на підставі якого його було незаконно звільнено, вбачаються діяння, які виходять за межі цивільного судочинства та мають ознаки злочину, оскільки внаслідок таких дій відбулось незаконне звільнення, а його поновлення призведе до втрат в державному бюджеті.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, судом може бути покладено обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі чи організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу та відшкодуванням йому моральної шкоди, спричиненої таким порушенням.

В обґрунтування своєї моральної шкоди може сказати наступне:

Внаслідок незаконних дій відповідача йому доводиться прикладати додаткові зусилля по організації свого життя. Він не має власного житла і йому доводиться його винаймати.

Відповідач позбавив його не тільки права на працю, стабільного заробітку, а і можливості належним чином сплачувати за житло, чим створив низку передумов, які призвели до порушення його звичного ритму життя, позбавило душевного спокою та втрати впевненості в завтрашньому дні.

Він не може знайти роботу з достойним рівнем заробітної плати, яка б відповідала рівню його професійних якостей та навичкам, оскільки внесений відповідачем запис до його трудової книжки кидає тінь на його ділову репутацію, змушуючи роботодавців з недовірою та осторогою ставитись до нього, як до потенційного працівника.

До того ж своїми незаконними діями відповідач позбавив його можливості сплачувати за навчання, що негативно впливає на його майбутнє, що підтверджується довідкою Навчально- наукового інституту магістерської підготовки ВНЗ «Університет економіки та права «КРОК» від

4.12.2015Р. № 0412 1Б про заборгованість за освітні послуги.

Думки про те, що отримання освіти може стати неможливим у наслідок неспроможності виконувати грошові зобов'язання, не дають йому спокою, а сильні переживання викликають безсоння. Цілком розуміє, що стан постійного стресу, моральне пригнічення, що межує з депресивним станом, в подальшому може негативно відобразитись на його здоров'ї, але усвідомлення того, що його життя і плани на майбутнє стали заручниками незаконних дій відповідача не дають йому спокою.

Враховуючи положення ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237 - 1 КЗпП України, відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює в 7000,00 (сім тисяч грн. 00 коп.).

Отже враховуючи те, що при розгляді даної справи було доведено незаконність та безпідставність його звільнення просить суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В судових засіданнях, які відбувалися до 28.03.2016 року представник відповідача, - ОСОБА_13 проти позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на слідуючі обставини.

В провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться цивільна справа № 368/1734/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України (або ОСОБА_7) про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Проаналізувавши позовні вимоги ОСОБА_1, вважає їх необгрунтованими з наступних підстав.

Начальник відділу юридичного та кадрового забезпечення ОСОБА_1 був звільнений відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України внаслідок прогулу, (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин), який мав місце 14 серпня 2015 року.

Факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці зафіксований згідно з ОСОБА_8 від 14 серпня 2015 року, який підписали перший заступник директора ОСОБА_8, начальник сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_3, старший діловод сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_5

03 вересня 2015 року розпорядженням № 179 генерального директора ОСОБА_7 ОСОБА_9 зобовязано начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_1 надати письмові пояснення.

08 вересня 2015 року заступник начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_10 відповідно до службової записки надав пропозиції генеральному директору ОСОБА_9 щодо звільнення з займаної посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України.

09 вересня 2015 року наказом № 676 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю.

В своєму позові ОСОБА_1 повідомив суду обставини, що не підтверджені належними доказами, зокрема:

- «14.08.2015 р. терміново був скликаний профком первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України (далі - ППО ВПС).»

На якій правовій підставі в робочий час відбулося засідання профкому ППО ВПС невідомо, при цьому в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні докази, які б підтверджували факти повідомлення працівників Національного музею народної архітектури та побуту України про те, що 14 серпня 2015 року буде проводитись засідання профкому ППО ВПС.

ОСОБА_7 ППО ВПС не зверталося до адміністрації ОСОБА_7 із повідомленням про дату та місце проведення засідання профкому ППО ВПС, про що свідчить довідка від 10 листопада 2015 року № 155 .

- «Витягом з протоколу засідання профкому ППО ВПС від 14.08.2015 р. № 6 підтверджується моя присутність 14.08.2015 р. на роботі та свідчить про моє незаконне звільнення... всі без виключення засідання профкому ППО ВПС проходять на території НМНАПУ і 14.08.2015 р. не було виключенням (площа НМНАПУ відповідно до рішення Київської міської Ради від 17.07.2008р. № 48/48 складає 131,55 га.».

Згідно з витягом з протоколу засідання профкому ППО ВПС від 14 серпня 2015 року № 6 не зазначено місце проведення цього засідання, з огляду на що місцезнаходження ОСОБА_1 на робочому місці 14 серпня 2015 року не підтверджується. Згідно з відомостями журналу обліку прибуття та вибуття на роботу за 2015 рік в графі «14 серпня 2015 року» підпис ОСОБА_1 про прибуття на роботу відсутній.

Проаналізувавши позов, він приходить до висновку, що ОСОБА_1 вигадав версію, за якою його звільнення сфабрикували, при цьому з невідомих причин позивач не повідомляє, або замовчує обставини, які дійсно мають правове значення для вирішення цивільної справи, а саме:

- час прибуття ОСОБА_1 на роботу 14 серпня 2015 року та належні докази, що підтверджують факт прибуття;

- мета екстреного проведення засідання профкому ППО ВПС в робочий час, коли фактично здійснювався відрив працівників ОСОБА_7 від роботи;

- перелік працівників ОСОБА_7, які приймали участь в засіданні профкому ППО ВПС 14 серпня 2015 року;

- місце проведення 14 серпня 2015 року засідання профкому ППО ВПС;

- період часу проведення 14 серпня 2015 року засідання профкому ППО ВПС;

- рішення, що приймалися на засіданні профкому ППО ВПС;

- хто був головуючим та секретарем засідання профкому ППО ВПС;

- час вибуття ОСОБА_1 з роботи 14 серпня 2015 року.

Зазначені обставини та докази, що їх підтверджуюь, повинні бути зясовані судом, оскільки мають вирішальне правове значення для винесення законного рішення.

Відповідно до статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавець зобов'язаний сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації. Надання для роботи виборного профспілкового органу та проведення зборів працівників приміщень з усім необхідним обладнанням, зв'язком, опаленням, освітленням, прибиранням, транспортом, охороною здійснюється роботодавцем у порядку, передбаченому колективним договором (угодою).

Як повідомив в судовому засіданні свідок ОСОБА_11, засідання профкому ППО ВПС проводилося 14 серпня 2015 року в кабінеті голови ППО ВПС ОСОБА_12 в період робочого часу з 11 години 30 хвилин до 14 години 00 хвилин, при цьому, як зазначалося раніше, про проведення цього заходу адміністрація ОСОБА_7 проінформована не була.

Звертає увагу, що згідно з довідкою Національного музею народної архітектури та побуту України від 02 грудня 2015 року № 1/412, що є в матеріалах справи, вказується, що керівництво ППО ВПС не зверталося до ОСОБА_7 з приводу укладення господарських договорів щодо оренди будинків, приміщень, споруд, меблів та техніки. Так само до адміністрації ОСОБА_7 не було звернень і від Обєднаного представницького органу Первинних профспілкових організацій ОСОБА_7 (далі - ОПОППО).

Доказів проведення засідання профкому ППО ВПС на протязі робочого часу 14 серпня 2015 року до суду не надано.

Щодо посилання ОСОБА_1 про те, що він є членом ППО ВПС, та при звільненні за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України керівництво ОСОБА_7 мало отримувати згоду профспілкової організації, повідомляє, що керівництво ОСОБА_7 не володіло інформацією про те, що ОСОБА_1 є членом ППО ВПС.

Це підтверджується матеріалами цивільної справи, зокрема, довідкою від 10 листопада 2015 року № 154, згідно з якою повідомляється, що за даними журналу обліку вхідної кореспонденції за період з 01 січня 2010 року по 10 листопада 2015 року інформація (документи) про те, що працівник ОСОБА_1 є членом первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України, до Національного музею народної архітектури та побуту України не надходила.

Також за довідкою бухгалтерії Національного музею народної архітектури та побуту України у період з 31 січня 2012 року по 09 вересня 2015 року відрахування із заробітної плати на оплату членських внесків Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України працівника ОСОБА_1 не здійснювались.

Окремо привертає увагу до думки колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладена в ухвалі від 03 березня 2010 року № 2, згідно з якою зазначається, що рішення профспілки при вирішенні питання про звільнення працівника з роботи має рекомендаційний характер, законом порядок його оскарження не передбачений. Відповідно до частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.»

Відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), в дачі згоди на звільнення працівника, (частина перша цієї статті), розглядає спір по суті.

Висновки ОСОБА_1 про те, що його звільнення є сфабрикованим, оскільки він мав несприятливі відносини зі своїми підлеглими, зокрема, начальником сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_3 та старшим діловодом сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_5, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи. При цьому свідок ОСОБА_5ЛI. в судовому засіданні повідомила суду про те, що вона не має до ОСОБА_1 ніякого негативного ставлення. Крім того, свідок зазначила, що 14 серпня 2015 року близько о 15 годині вона неодноразово телефонувала ОСОБА_1 з приводу вручення повістки з військкомату про мобілізацію, але останній відповів, що не може отримати її в цей день, тому забере її в понеділок, (17 серпня 2015 року). За показами свідка ОСОБА_5 повістку ОСОБА_1 отримав у вівторок 18 серпня 2015 року, оскільки 17 серпня також він був відсутній на роботі.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

На підставі викладеного, враховуючи, що ОСОБА_1 не надав до суду жодних належних доказів перебування 14 серпня 2015 року на роботі, керуючись статтями 27, 31, 44 ЦПК України, просить в позові ОСОБА_1 по цивільній справі № 368/1734/15-ц відмовити повністю.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив наступне.

Є працівником НМНАПУ, та є членом профспілкового комітету.

ОСОБА_1 знає давно. Знає, що відносно ОСОБА_1 спочатку виносилися акти про прогули, а потім його було звільнено за прогул, проте, він з такою позицією установи не погоджується.

Так, 14.08.2015 року було засідання профспілки, скліьки тривало засідання, він загадати не може, але не менше, ніж 1,5 години.

На засіданні профспілки було присутньо не менше 5 чоловік, окрім нього.

Профспілковий комітет був зібраний головою профспілкового комітету ОСОБА_15 в зв»язку з прийняттям нового штатного розпису НМНАПУ, який, на думку профспілки, не відповідав нормам чинного законодавства України, зокрема, нормам КЗпПУ.

На засіданні профспілки також був присутній ОСОБА_1, який також висловлював свою негативну позицію щодо внесення змін до штатного розпису НМНАПУ.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив наступне.

На даний час працює в НМНАПУ, та обіймає посаду заступника директораданої установи.

14.08.2015 року ОСОБА_1 на роботі не перебував. Йому в той день телефонували, проте, ОСОБА_1 повідомив, що з»явитися на робоче місце не може, причини, з яких ОСОБА_1 не міг з»явитися на робоче місце, не пам»ятає.

В результаті прогулу було винесено наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогул.

Зазначив, що і раніше ОСОБА_1 допускав безпричинні неявки на роботу, проте, раніше такі факти в установленому порядку не фіксувалися.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила наступне.

Є працівником НМНАПУ, та обіймає посаду документознавця, до об»єму її обов»язків входить ведення журналу відвідувань робочого місця.

ОСОБА_1 звільнили за прогул.

14.08.2015 року ОСОБА_1 не було. Даний факт вона пам»ятає достеменно, так як зранку поштою прийшла повістка ОСОБА_1 з воєнкомату про мобілізацію, яку необхідно було вручити ОСОБА_1 Вона йому телефонувала, щоб повідомити про даний факт, та вручити повістку, проте, ОСОБА_1 зазначив, що не може з»явитися на робоче місце, в зв»язку з чим було складено акт про прогул, який і послугував підставою для звільнення ОСОБА_1

Не була обізнана про той факт, що ОСОБА_1 є членом профспілки.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила наступне.

Станом на 14.08.2015 року вона обіймала посаду старшого діловода НМНАПУ.

ОСОБА_1 знає, у нього були неприязні відносини з деякими працівниками установи.

Так, 14.08.2015 року вона прийшла на робоче місце о 09 год. 00 хв. Робочий час триває до 17 год. 45 хв., відмітилася в книзі обліку робочого часу, за яку відповідає ОСОБА_16

Дана книга прошита та пронумерована.

Її кабінет знаходиться в іншому приміщенні. На той час вона була підпорядкована ОСОБА_1 по роботі.

У неї були на той час неприязні відносини з ОСОБА_1

По факту прогулу був складений акт, який послугував підставою для звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Станом на даний час вона звільнилася з НМНАПУ за згодою сторін.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив наступне.

Є працівником НМНАПУ, та членом профспілки.

14.08.2015 року було засідання проспілкового комітету МНАПУ. Підставою для зборів профспілкового комітету послугувало внесення керівництвом установи внесення змін до штатного розпису, які, на думку профспілки, не відповідають нормам трудового законодавства України.

Засідання профкому відбувалося в кабінеті голови профкому ОСОБА_15, наскільки він пам»ятає, орієнтовно засідання розпочалося близько 11 години, та тривало до 14 години.

На засіданні профкому брали участь, наскільки він пам»ятає, близько 7 чоловік.

Пам»ятає, що серед присутніх був ОСОБА_1

Збиралися на засідання профкому за усним запрошенням ОСОБА_15

Кворум під час засідання профспілкового комітету був, головуюча була ОСОБА_15

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила суду наступне.

На даний час вона займає посаду начальника відділу господарського забезпечення НМНАПУ, одночасно вона є головою профкому ППО ВПС.

14.08.2015 року ОСОБА_1, який є працівником НМНАПУ, та є членом профкому, перебував на засіданні профспілкового комітету.

Запрошений ОСОБА_1 на засідання профкому був нею особисто по телефону.

Засідання відбувалося в неї в кабінеті.

ОСОБА_1 фактично виконував роль юрисконсульта, так як підставою для зібрання профкому послугувало введення в дію нового штатного розпису, який на думку профспілки, багато в чому не відповідає нормам чинного трудового законодавства.

Засідання профспілкового комітету в той день, наскільки вона пам»ятає, відбувалося з 11 год. ранку до 14 години дня.

Час проведення засідання профкому вона в той день з керівництвом установи не погоджувала, так як на даний час між профкомом та керівництвом установи склалися відносини, які назвати конструктивними складно.

Раніше вона постійно повідомляла керівництво установи про засідання профкому, але воно дані засідання ігнорувало.

Кворум під час засідання профкому був.

В судове засідання, яке відбулося 28.03.2016 року представник відповідача ОСОБА_13 не з»явився, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява представника відповідача ОСОБА_13 наступного змісту.

В провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться цивільна справа № 368/1743/15 ц за позовом ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України (або ОСОБА_7) про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Судове засідання по справі призначено 28 березня 2016 року на 15.00 годину.

Повідомляє, що листом Голосіївського управління поліції ГУ НП в місті Києві від 19 березня 2016 року № 177/125/47/16 2016 в межах кримінального провадження № 0000177 викликано на допит в якості свідка головного бухгалтера Національного музею народної архітектури та побуту України.

Допит свідка призначений старшим слідчим Голосіївського управління поліції ГУ НП в місті Києві ОСОБА_17 на 28 березня 2016 року на 10.00 годину. В телефонній розмові, яка відбулася 25 березня 2016 року, слідчий перенесла час проведення допиту на 13.00 годину цього ж дня.

За резолюцією керівництва музею, поставленої на листі Голосіївського управління поліції ГУ НП в місті Києві, начальника юридичного відділу ОСОБА_13 зобов»язано забезпечити правове супроводження, зокрема, бути присутнім на вищезазначеному допиту з метою захисту прав і законних інтересів головного бухгалтера.

Враховуючи, що ніхто з працівників музею не обізнаний з матеріалами справи № 368/1734/15 ц, крім начальника юридичного відділу ОСОБА_13, який бажає прийняти участь в судових дебатах по цивільній справі № 368/1734/15 ц, керуючись ст..ст. 27, 31 ЦПК України, просить:

- визнати поважною причину неявки в судове засідання, призначене на 28 березня 2016 року о 15.00 годині.

- судовий розгляд по справі № 368/1734/15 ц, - відкласти.

- призначити наступне судове засідання по справі № 368/1734/15 ц після 15 квітня 2016 року, в зв»язку з великим обсягом роботи юридичного відділу музею та наявністю судових справ, призначених на початок квітня 2016 року.

Проте, розглянувши лист клопотання представника відповідача ОСОБА_13, суд визнав його неявку в судове засідання не поважною з огляду на наступне.

Провадження по справі було відкрито 21.09.2015 року та призначено справу до слухання на 29.09.2015 року, ( а.с., 96).

Слухання справи, яке було призначено на 29.09.2015 року, було відкладено на 09.10.2015 року в зв»язку з неявкою представника відповідача, ( а.с., 98), хоча останній повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, ( а.с. 100).

09.10.2015 року слухання справи було відкладено на 29.10.2015 року в зв»язку з неявкою представника відповідача, хоча він був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи, ( а.с., 108).

Проте, 07.10.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява Генерального директора НМНАПУ наступного змісту:

- в провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться цивільна справа № 368/1743/15 ц за позовом ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України (або ОСОБА_7) про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Судове засідання по справі призначено 09 жовтня 2015 року о 11.00 годині.

Повідомляв, що у зв»язку з великим обсягом роботи в установі, відповідач не має можливості надати представника для участі в судовому засіданні, яке призначене на вказаний вище час.

З метою підготовки обґрунтованої правової позиції, яка буде викладена в запереченні на позовну заяву, а також клопотань, що будуть подаватися в наступному судовому засіданні, керуючись ст..ст. 27, 31, 191 ЦПК України, просить суд:

- відкласти судове засідання по цивільній справі № 368/1734/15 ц, призначене на 09 жовтня 2015 року о 11.00 годині;

- призначити з урахуванням законних прав та інтересів відповідача наступне судове засідання після 22 жовтня 2015 року.

29.10.2015 року слухання справи було відкладено в зв»язку з неявкою представника відповідача, - ОСОБА_13

03.12.2015 року слухання справи було відкладено на 18.12.2015 року в зв»язку з неявкою сторін, зокрема, неявкою представника відповідача, ( а.с., 167).

23.02.2015 року слухання справи було відкладено на 11.03.2016 року в зв»язку з неявкою представника позивача, так як від нього на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява наступного змісту:

- оскільки 23 лютого 2016 року о 15.30 годині представник відповідача ОСОБА_13 буде приймати участь у судовому засіданні Деснянського районного суду м. Києва по цивільній справі № 754/11447/15 ц, (судова повістка виписана 10 лютого 2016 року), про що 17 лютого 2016 року в телефонній розмові було помічника судді Закаблука О.В., та зважаючи на те, що в лютому 2016 року представника НМНАПУ мають великий обсяг роботи та бажають прийняти участь у судовому процесі, просять відкласти судовий розгляд по справі 368/1734/15 ц, призначивши наступне судове засідання після 01 березня 2016 року.

Відповідно, суд вважає, що причини неявки представника відповідача ОСОБА_13 в судове засідання на 28.03.2016 року є не поважними з огляду на наступне.

По перше.

Згідно ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця.

Відповідно, зглядаючись на розумні процесуальні строки розгляду справи, які встановлені діючим ЦПК України, суд обмежений в часовому проміжку щодо терміну розгляду справи, проте, такий тривалий час розгляду справи окрім об»єктивних причин обумовлений також і чисельними неявками представника відповідача в судові засідання, так, представник відповідача не з»являвся в судові засідання 29.09.2015 року, 09.10.2015 року, 29.10.2015 року, 03.12.2015 року, 23.02.2015 року.

Слід зазначити, що при поданні заяв про відкладення справи представником відповідача вказувалося на основну причину неявки те, що представник постійно зайнятий в інших судових засіданнях, тому не міг прибути в судові засідання.

Суд критично відноситься до такої причини, так як в НМНАПУ існує цілий юридичний відділ, а не один юрист консульт, а тому немає перешкод в участі в судовому засіданні будь якого представника МНМАПУ, при наявності відповідного доручення від керівника НМНАПУ.

Окрім того, суд дивує та обставина, що фактично в кожному клопотанні представник відповідача вказує суду на дату призначення справ, причому, знову ж таки, клопотання обґрунтоване зайнятістю представника в інших судових засіданнях в інших судах.

Що ж стосується неявки в судове засідання представника відповідача 28.03.2016 року, то поважною причиною неявки представник відповідача вважає ту обставину, що листом Голосіївського управління поліції ГУ НП в місті Києві від 19 березня 2016 року № 177/125/47/16 2016 в межах кримінального провадження № 0000177 викликано на допит в якості свідка головного бухгалтера Національного музею народної архітектури та побуту України.

Допит свідка призначений старшим слідчим Голосіївського управління поліції ГУ НП в місті Києві ОСОБА_17 на 28 березня 2016 року на 10.00 годину. В телефонній розмові, яка відбулася 25 березня 2016 року, слідчий перенесла час проведення допиту на 13.00 годину цього ж дня.

За резолюцією керівництва музею, поставленої на листі Голосіївського управління поліції ГУ НП в місті Києві, начальника юридичного відділу ОСОБА_13 зобов»язано забезпечити правове супроводження, зокрема, бути присутнім на вищезазначеному допиту з метою захисту прав і законних інтересів головного бухгалтера.

Враховуючи, що ніхто з працівників музею не обізнаний з матеріалами справи № 368/1734/15 ц, крім начальника юридичного відділу ОСОБА_13, який бажає прийняти участь в судових дебатах по цивільній справі № 368/1734/15 ц.

Проте, суд не визнає вищевказані обставини поважною причиною в розумінні ЦПК України в зв»язку з наступним.

В даній цивільній справі представник відповідача ОСОБА_13 представляє інтереси відповідача НМНАПУ на підставі належним чином виданої довіреності, та, відповідно, представник відповідача здійснює свої посадові обов»язки в межах повноважень, що ж стосується кримінального провадження № 0000177, де викликано на допит в якості свідка головного бухгалтера Національного музею народної архітектури та побуту України, то суду не зрозуміло, в якості кого представник по даній цивільній справі ОСОБА_13 буде здійснювати правове супроводження, зокрема, буде присутнім на допиті головного бухгалтера з метою захисту законних прав та законних інтересів бухгалтера.

Так, згідно п. 2 ч. 1 ст. 66 КПК України свідок має право користуватися під час давання показань та участі в проведенні інших процесуальних дій правовою допомогою адвоката, повноваження якого підтверджуються згідно з положеннями статті 50 КПК України, тому головний бухгалтер НМНАПУ має повне право скористуватися правами, передбаченими ст.. 50 КПК України та укласти договір з будь - яким адвокатом з метою представництва її законних прав та інтересів.

Крім того, діючий КПК України не передбачає поняття «супроводження».

Відповідно, суду не зрозуміло, яким чином ОСОБА_13, який є працівником НМНАПУ, в робочий час має право та буде представляти інтереси фізичної особи, що не входить до кола його посадових обов»язків.

В зв»язку з вищевикладеним, судом в судовому засіданні, яке відбулося 28.03.2016 року, було поставлено на обговорення питання про продовження судового засідання, та винесення заочного рішення, на що позивач ОСОБА_1 не заперечував.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення позову, шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК «Заочний розгляд справи».

Так, в ст.. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

В судовому засіданні, як вказувалося судом вище, позивач ОСОБА_1 не заперечував проти винесення заочного рішення.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою.

Згідно ст.. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.

Підсудність.

Згідно ч. 2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред»являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Проте, згідно ч. 1 ст. 110 ЦПК України позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред»являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Як видно з матеріалів справи, зокрема, з паспорту громадянина України серії ЕА 829119, який видано 10 січня 2001 року Олександрійським МВ УМВС України в Кіровоградській області, ( а.с., 112), позивач по справі, - ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області як суду загальної юрисдикції першої інстанції.

Обгрунтування судом задоволення позовної вимоги в частині визнання незаконним наказу про звільнення позивача.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права.

Позивачем по справі є фізична особа громадянин України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, Україна, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ( а.с., 112).

Відповідачем по справі є Національний музей народної архітектури та побуту України, (далі по тексту відповідач), юридична адреса: 01010, м. Київ,, вул.. Лаврська, будинок 9, корпус 19, керівником якого на час слухання справи є ОСОБА_9, ( а.с., 6).

31.01.2012 року згідно наказу № 18 генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України (далі за текстом - НМНАПУ) ОСОБА_1, ( в подальшому по тексту рішення позивача), призначено на посаду завідувача відділу кадрів з 31.01.2012 року, з заробітною платою згідно штатного розпису.

Підстава: заява ОСОБА_1, ( а.с. 29).

03.05.2012 року згідно наказу № 168 відповідача «Про переведення працівників Національного музею народної архітектури та побуту України», ( а.с., 37), було переведено позивача з травня 2012 року з посади завідувача відділу кадрів на посаду начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю.

Підстава: заява ОСОБА_1

09.09.2015 року Наказом генерального директора НМНАПУ № 676 «Про звільнення ОСОБА_1В.» відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпПУ, ( а.с., 88), позивача звільнено з посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю за прогул без поважних причин.

Підстава: акт від 14.08.2015 року, розпорядження від 03.09.2015 року № 180 «Щодо надання пояснень», службова записка ОСОБА_1 від 07.09.2015 року № 600, слубова записка ОСОБА_10 від 08.09.2015 року № 608.

Наказ № 676 від 09.09.2015 року № 676 «Про звільнення ОСОБА_1В.» відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпПУ є незаконним, підлягає скасуванню, а відповідача слід поновити на посаді з огляду на наступне.

Перш за все слід зазначити, що звільненню позивача з роботи передувало його незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідачем, що підтверджується наступним.

Наказом генерального директора НМНАПУ від 11.06.2015 р. № 120 «Про призначення службової перевірки та відсторонення окремих посадових осіб від виконання посадових обовязків», (далі за текстом - Наказ 120), відповідача було відсторонено від виконання посадових обов'язків, а наказом генерального директора НМНАПУ від 11.06.2015 р. № 121 «Про оголошення догани», (далі за текстом - Наказ 121), відповідачу оголосили догану.

Позивач, не погодившись з вищевказаними наказами, та, відповідно, не погодившись з притягненням його до дисциплінарної відповідальності, оскаржив вищевказані накази в судовому порядку.

По результатах розгляду позовної заяви 21.07.2015 року Кагарлицьким районним судом було винесено рішення по справі № 368/1084/15 ц за позовом ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України про скасування дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди, ( а.с., 45 47), яким:

- позов ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України про скасування дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди, - задоволено частково;

- визнано незаконним та скасувати наказ генерального директора НМНАПУ від 11.06.2015 року № 120 «Про призначення службової перевірки та відсторонення окремих посадових осіб від виконання посадових обов»язків»;

- визано незаконним та скасувати наказ генерального директора НМНАПУ від 11.06.2015 року № 121 «Про оголошення догани»;

В решті позову відмовлено.

Проте, відповідач, як встановлено в судовому засіданні, на час слухання даної справи на виконання зазначеного рішення суду, не видав відповідного наказу, (розпорядження), про скасування незаконних наказів 120 та 121.

Напроти, 03.08.2015 року, (день набрання рішенням суду законної сили), всупереч Статуту НМНАПУ та наказу Міністерства культури України від 14.10.2013 р. № 974 «Про затвердження структури Національного музею народної архітектури та побуту України» відповідач виніс наказ від 03.08.2015 року № 158 «Щодо внесення змін до наказу № 705 від 29.12.2012 р. «Про розподіл функціональних обов'язків і повноважень між заступниками директора та затвердження посадових (робочих) інструкцій», (а.с., 49 51), мета якого полягала у виведені з підпорядкування позивача сектору діловодства і контролю, який є невід'ємною частиною відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю, який очолював позивач.

14.08.2015 р. головою ППО ВПС «Захист справедливості» ОСОБА_15 терміново був скликаний профком ППО ВПС.

Засідання було обумовлено тим, що наказом генерального директора НМНАПУ від 13.08.2015 р. № 578 «Щодо штатного розпису», ( а.с., 49 50), яким з 14.08.2015 р. вводився в дію новий штатний розпис НМНАПУ та в порушення прямих норм ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» адміністрацією НМНАПУ не було надано ППО ВПС жодної інформації щодо зазначеного штатного розпису.

Також, як вбачається з протоколу засідання профкому, ( а.с., 199), на обговорення профкому ставились питання про можливі негативні наслідки та недоліки, що пов'язані з введенням зазначеного штатного розпису.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з належного та допустимого доказу в розумінні ст..ст. 58, 59 ЦПК України, - з протоколу засідання профкому ППО ВПС від 14.08.2015 р. № 6, підтверджується присутність відповідача 14.08.2015 р. на роботі.

Як встановлено судом, засідання профкому ППО ВПС проходять на території НМНАПУ і 14.08.2015 р. не було виключенням, (площа НМНАПУ відповідно до Рішення Київської міської Ради від 17.07.2008 р. № 48/48 складає 131.55 га.).

В цей же час, а саме, - 14.08.2015 року першим заступником директора ОСОБА_18, начальником сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_16, старшим діловодом сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю ОСОБА_4 складено акт по НМНАПУ, в якому зазначено, що з 09 год. 00 хв. до 16 год. 15 хв. 14.08.2015 року начальник відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю ОСОБА_1 був відсутній на роботі.

До вищевказаного акту суд відноситься критично з огляду на наступні обставини.

В даному випадку суд вважає, що працівники НМНАПУ, - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають неприязні відносини по відношенню до відповідача, що обумовлено тим, що позивачем 16.04.2015 р. було проведено перевірку ведення та реєстрації вихідної документації сектором діловодства і контролю за період з 01.01.2015 р. по 15.04.2015 р.

Зазначеною перевіркою було виявлено численні грубі порушення, що допускались працівниками сектору діловодства і контролю під час ведення та реєстрації вихідної документації, про що було складено відповідний акт.

За результатами зазначеної перевірки службовою запискою від 23.04.2015 р. № 253, ( а.с. 82 83), позивачем було ініційовано притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за неналежне виконання посадових обов'язків та допущення грубих порушень під час їх виконання.

Службовою запискою від 04.09.2015 р. № 598, ( а.с., 69 70), позивачем було повторною ініційовано притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за недотримання порядку реєстрації розпорядчих документів, які мають обліковуватись за окремими реєстраційними формами, порушення Інструкції з загального діловодства в НМНАПУ та Положення про відділ юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю.

Слід зазначити, що з вищевказаним актом від 14.08.2015 р., який послугував в подальшому підставою для звільнення позивача з роботи, позивача ознайомили лише о 14:50 год. 03.09.2015 року, який був додатком до розпорядження генерального директора НМНАПУ від 03.09.2015 року № 180 «Щодо надання пояснень», ( а.с., 84).

Також, додатковими підставами для винесення Наказу № 676, яким звільнено позивача, є службова записка заступника начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю від 08.09.2015 р - № 608, ( а.с., 87), якою констатувався систематичний характер порушення позивачем ОСОБА_6 внутрішнього трудового розпорядку, та з урахуванням дисциплінарного стягнення запропоновано звільнити його із займаної посади відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, звільнення відбувається на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач допускав систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, так як судом наведено вище, наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності був скасований судовим рішенням, як незаконний.

Слід зазначити також, що акт від 14.08.2015 р. був складений особами, до завдань та обов'язків яких, згідно посадових інструкцій, функції контролю за дотриманням трудової дисципліни не входять, на думку суду для складення зазначеного акту повинні бути залучені працівники сектору кадрового забезпечення, прямими обов'язками яких є здійснення контролю за дотриманням трудової дисципліни по НМНАПУ.

09.09.2015 року Наказом генерального директора НМНАПУ № 676 «Про звільнення ОСОБА_1В.» відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпПУ, ( а.с., 88), позивача звільнено з посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю за прогул без поважних причин.

Суд вважає, що провідним чинником винесення даного наказу послугували неприязні відносини між позивачем та вищевказаними працівниками НМНАПУ.

Свою позицію суд обґрунтовує наступним.

Так, згідно ст.. 212 ЦПК України:

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Отже, ст.. 212 ЦПК України регламентує оцінку доказів.

Оцінка доказів остаточно відбувається в нарадчій кімнаті під час постановлення рішення.

Відповідно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Внутрішнє переконання це сформоване під час розгляду справи уявлення судді про те, як слід вирішити спір. Внутрішнє переконання формується на психологічному рівні, коли суд надає перевагу одній чи іншій стороні виходячи з фабули, (обставин), справи та правових позицій сторін, тому внутрішнє переконання це категорія неправова, проте, вона має суттєве значення при винесенні судом рішення.

Такі ж фактори, як всебічне, повне, обєктивне та безпосереднє дослідження наявних у справі доказів є базою для формування внутрішнього переконання і обєктивним критерієм для його перевірки.

Слід зазначити, що усі докази є рівні між собою. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Усі докази разом оцінюються ще з позиції їх достатності та взаємозвязку. Достатність доказів полягає у тому, що у справі доведені усі обставини, які входять до предмету доказування.

Взаємозвязок доказів полягає в тому, всі вони узгоджуються між собою і в сукупності дають суду можливість встановити дійсні відносини сторін і правильно вирішити спір.

Результати оцінки доказів, тобто мотиви прийняття одних доказів і відхилення інших, суд відображає в рішенні.

Отже, проаналізувавши письмові докази на підтвердження неприязних відносин між позивачем та деякими працівниками НМНАПУ, зокрема, керівництвом організації, ( рішення Кагарлицького районного суду від 21 липня 2015 року, - а.с., 45 48, наказ № 158 від 03.09.2015 року, - а.с., 49 51, розпорядження № 179 від 03.09.2015 року, - а.с., 66, службові записки, - а.с., 67 70, пояснювальні записки, - а.с., 80 81, службову записку, - а.с., 82 83, розпорядження № 180 від 03.09.2015 р., - а.с., 84, службові записки, - а.с., 86 87), суд приходить до остаточного висновку що неприязні відносини між позивачем та деякими працівниками НМНАПУ, зокрема, керівництвом організації, знаходяться в прямому причинному зв»язку з винесенням наказу про звільнення позивача з роботи, тобто, суд вважає, що відповідачем в даному випадку оскаржуваний акт індивідуальної дії винесений в порушення норм трудового законодавства не на підставі Закону, тобто, не в правовому полі, а позами меж правового поля під впливом негативних суспільних відносин, зокрема, нездорової психологічної ситуації в трудовому колективі, що стосується даного випадку, що, з точки зору Закону, є неприпустимим.

Обгрунтування судом порушення відповідачем трудового законодавства.

Як встановлено судом в судовому засіданні, в НМНАПУ діє профспілковий комітет ППО ВПС «Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 310492, ( а.с., 201), дата проведення державної реєстрації, - 20.09.2010 року, керівником якої на даний час є ОСОБА_15, ( а.с., 202), дата внесення даних щодо суб»єкта до ЄДРПОУ, - 06.09.2012 року.

Позивач є членом первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України, (далі за текстом - ППО ВПС), та входить до складу профкому, ( а.с., 199).

Так, позивач був звільнений наказом відповідача за п. 4 ст. 40 КЗпПУ, - прогул, (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня), без поважних причин, чим порушив вимоги ст.. 40, 43 КЗпПУ, положення Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпПУ власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП не обов'язково, щоб він був відсутній на роботі більше трьох годин підряд. Важливо тільки, щоб були докази, які з вірогідністю підтверджують відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, (зміни).

Проте, суд вважає, що відповідачем ні в запереченні з додатками до нього, ні в судовому засіданні представником відповідача не наведено належних та допустимих доказів відсутності позивача на роботі більше трьох годин.

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини.

Поважними причинами є такі причини, що виключають вину працівника.

В даному випадку відсутність позивача на робочому місці, ( саме на робочому місці, а не роботі, обґрунтування чого судом буде наведено нижче), є поважною в зв»язку з тим, що позивач був присутній на засіданні профспілкового комітету Всеукраїнської професійної спілки Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України, окрім того, входить до складу профкому.

Суд вважає, що така причина не суперечить п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, який кваліфікує поведінку працівника як порушення трудової дисципліни, (прогул - це різновид такого порушення), за наявності вини працівника, та не суперечить «ОСОБА_6 внутрішнього трудового розпорядку для працівників Національного музею народної архітектури та побуту України».

Слід окремо зазначити, що загальним критерієм вини працівника в здійсненні прогулу є належна дбайливість про виконання трудових обов'язків.

Не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місцезнаходження підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП.

Як встановлено в судовому засіданні з пояснень свідків, протоколу засідання профспілкового комітету відповідач 14.08.2015 року не полишав місцезнаходження підприємства.

Звільнення за вчинення прогулу, (у тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня), є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Проте, як судом зазначалося вище, звільнення позивача відбулося з порушенням правил, які встановлені п. 4 ст. 40 та ст.. 43 КЗпПУ України.

За п. 4 ст. 40 КЗпП оформляється звільнення працівників, які самовільно залишили роботу:

- не виконали обов'язок письмового попередження власника про звільнення за власним бажанням або залишили роботу до закінчення встановленого двотижневого строку;

- уклали відповідно до законодавства строковий трудовий договір і залишили роботу до закінчення строку трудового договору за відсутності права на його дострокове розірвання;

- працівники, які залишили роботу, якщо вони зобов'язані відпрацювати встановлений законодавством строк після закінчення вищого навчального або професійно- технічного закладу, за умови, що навчання проводилося за рахунок державного бюджету.

У випадках самовільного залишення роботи звільнення проводиться з зазначенням останнього дня роботи як дня звільнення, хоча наказ про звільнення може бути виданий значно пізніше.

Так, згідно ст.. 43 КЗпПУ:

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника, (його представника), без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

Виборний орган первинної профспілкової організації, (профспілковий представник), повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації, (профспілковий представник), дав згоду на розірвання трудового договору,

Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника).

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), в дачі згоди на звільнення працівника, (частина перша цієї статті), розглядає спір по суті.

Стаття 149 КЗпП України передбачає, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі, (розпорядженні), і повідомляється працівникові під розписку.

В обов»язковому порядку до застосування дисциплінарного стягнення власник зобов'язаний зажадати від працівника письмових пояснень.

Відсутність таких пояснень не перешкоджує застосуванню стягнення лише в тому випадку, якщо власник має докази того, що пояснення від працівника він зажадав, але працівник їх не дав.

Як правило, таким доказом є акт, складений за підписом декількох осіб у підтвердження відмови працівника надати пояснення по суті порушення трудової дисципліни.

Власник має право вибирати вид стягнення, але зобов'язує його враховувати при цьому цілу низку факторів:

1) ступінь тяжкості скоєного проступку.

2) заподіяну порушенням шкоду;

3) обставини, за яких вчинено проступок;

4) попередню роботу працівника.

5) інші обставини, які необхідні для повного, всебічного, об»єктивного з»ясування обставин справи.

Стягнення оголошується в наказі, (розпорядженні), і повідомляється працівнику під розписку. Строк повідомлення Кодексом законів про працю не визначений. Але діє триденний строк для повідомлення наказу про оголошення стягнення працівникові під розписку, визначений пунктом 31 Типових правил.

Пропущений цього строку означає, що порушений порядок застосування дисциплінарного стягнення.

Отже, зглядаючись на вищевказане, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані, що свідчили б про порушення позивачем обов'язків працівника, визначених ст. 139 КЗпП України, а саме: не доведено вину позивача, не встановлено наявність шкідливих наслідків та причинно-наслідкового зв'язку між порушенням та шкідливими наслідками, а застосування до нього стягнення у вигляді звільнення застосоване не на підставах та не у відповідності до вимог трудового законодавства, у зв'язку з чим спірний наказ про звільнення підлягає скасуванню як незаконний.

Окрім того, слід зазначити, що адміністрація Національного музею народної архітектури та побуту України, в особі генерального директора ОСОБА_9, в порядку, який передбачено ч. 2 ст. 252 КЗпПУ не зверталася до ППО ВС «Захист справедливості», та вищестоящого структурного підрозділу профспілки щодо надання згоди про притягнення до дисциплінарної відповідальності, (звільнення), ОСОБА_1, який є членом ППО ВПС «Захист справедливості».

25.12.2015 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, якою:

Провадження у справі № 368/1734/15 ц, провадження 2/368/634/15 за позовом про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, - зупинено, до отримання згоди чи відмови виборного органу первинної профспілкової організації щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ.

12.01.2016 року Кагарлицьким районним судом отримано відмову ППО ВПС «Захист справедливості» в дачі згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю за прогул, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗПпУ.

Отже, ч. 1 ст. 43 КЗпПУ наведений перелік підстав, звільнення з яких вимагає попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Такою підставою, зокрема, є підстава, що передбачена п. 4 ст. 40 КЗпПУ.

Слід зазначити, що ст.. 43 КЗпПУ є норма прямої дії, яка не допускає встановлення підзаконними актами додаткових випадків, коли розірвання трудового договору з ініціативи власника вимагає згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Отже, ст.. 43 КЗпПУ передбачає необхідність одержання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника. Проте, слід зазначити, що наслідки порушення правила про необхідність одержання попередньої згоди є несуттєвими. Якщо згода виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника до звільнення працівника не запитувалася, то вона може бути отримана пізніше. Навіть при виявленні в суді факту звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, суд не вправі поновити працівника на роботі, якщо лише немає інших порушень, які дають підстави на поновлення працівника на роботі. При виявленні такого факту суд зобов'язаний відповідно до частини третьої ст. 43 КЗпПУ призупинити провадження у справі, зробити запит на адресу виборного органу первинної профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення і після її одержання розглянути спір по суті, що судом було і зроблено в даному випадку.

ОСОБА_6 частини третьої ст. 43 КЗпПУ відповідає спеціальній нормі ст.. 235 КЗпПУ, яка надає суду право поновити працівника на роботі тільки у разі звільненні його без законної підстави.

Порушення порядку звільнення саме по собі в ст. 235 КЗпПУ не визнається достатньою та беззаперечною підставою для звільнення, відповідно, згода виборного органу первинної профспілкової організації є елементом підстави для звільнення. Тому її відсутність означає, що підстав для звільнення немає, а це тягне поновлення працівника на роботі. Час одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації - попередньо (до звільнення) чи потім (після звільнення) є елементом порядку звільнення, порушення якого не тягне поновлення працівника на роботі.

Власник також не позбавлений права запитати згоду виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника після його звільнення, зокрема, під час підготовки судового засідання в справі щодо поновлення на роботі звільненого працівника, (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Виборний орган первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації має право давати згоду на звільнення працівників підприємства, установи, організації, які є членами даної профспілки.

У ст. 43 КЗпП і ст. 38 Закону "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" встановлена низка правил, які стосуються порядку надання виборним органом первинної профспілкової організації підприємства згоди на звільнення працівників.

Встановлено, що виборний орган розглядає подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Подання роботодавця про розірвання трудового договору повинне бути обгрунтованим і викладене в письмовій формі.

Закон "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", Кодекс законів про працю не вирішують питання про кількість членів виборного органу первинної профспілкової організації, які мають право розглядати питання про надання згоди на звільнення або про відмову в наданні такої згоди, оскільки повноваження організацій і виборних органів профспілок повинні визначатися статутами профспілок, (ст.. 14 Закону "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності").

Проте, слід зазначити, що п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів", відповідно до якого рішення виборного органу первинної профспілкової організацїї про згоду на звільнення працівника з ініціативи власника має чинність за умови, що в засіданні виборного органу бере участь більше половини його членів.

Статутом може бути передбачено, що виборний орган приймає рішення за умови, що в його засіданні бере участь не менше двох третин його складу чи інша кількість його членів. Таким правилом і необхідно керуватися при оцінці правомірності рішення виборного органу первинної профспілкової організацїї про надання, (чи відмову в наданні), згоди на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Цей висновок відповідає ч. 5 ст. 13 Закону "Про об'єднання громадян", відповідно до якого порядок діяльності статутних органів об'єднання громадян визначається його статутом.

Зглядаючись на зміст п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів», під підставами слід розуміти не фактичні обставини, а саме конкретні норми, сформульовані в пунктах статей 40 і 41 КЗпПУ.

Виборний орган первинної профспілкової організацїї, членом якої є працівник, розглядає в 15-денний строк подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Це особливо слід враховувати, коли запитується згода на звільнення, яке власник вправі здійснити протягом обмеженого строку (п. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП).

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову дати згоду на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. Якщо у рішенні немає обгрунтування відмови у наданні згоди на звільнення, роботодавцю надається право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, (частина шоста ст. 39 Закону "Про профспілки, їх права та гарантїі діяльності", (в редакції від 13 грудня 2001 р.).

Це положення не підлягає поширювальному тлумаченню. Наявність обгрунтування, що має недоліки, які стосуються його всесторонності, повноти, відповідності, (невідповідності), фактичним обставинам не дає підстав для висновку про відсутність обгрунтування.

Рішення виборного органу про відмову у дачі згоди на звільнення не може бути оскаржене власником, а згода виборного органу на це не може бути оскаржена працівником у якому-небудь органі.

Проте, для звільнення деяких категорій працівників встановлені додаткові вимоги.

Так, положеннями ст. 252 КЗпП України і ст. 41 Закону "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" для забезпечення прав і законних інтересів працівників, обраних до складу профспілкових органів, профорганізаторами, встановили додаткові правила щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу таких працівників.

Законодавство не встановлює обов'язок власника одержати згоду на звільнення працівника в перелічених випадках попередньо, суд при розгляді трудового спору про поновлення на роботі зобов'язаний визнати чинність згоди на звільнення, одержаної після звільнення.

Суд вправі також відкласти розгляд справи до рішення відповідного органу про надання згоди на звільнення або про відмову дати таку згоду, але закон не передбачає в цьому випадку обов'язку суду робити запит у відповідний орган про згоду на звільнення працівника, (крім випадків звільнення без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, коли ст. 43 КЗпПУ покладає на суд обов'язок зробити запит на згоду цього органу).

У випадку, коли згода на звільнення повинна бути отримана попередньо, як в даному випадку, так як позивач є членом профспілкового комітету, але до звільнення вона не була отримана, суд констатує її відсутність.

Із змісту п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" випливає, що в цьому випадку працівник повинен бути поновлений на роботі.

Ця думка Верховного Суду України вважається такою, що відповідає вимогам правових норм, які регулюють порядок одержання згоди на звільнення.

Пленум Верховного Суду прийшов до висновку про необхідність поновлення на роботі працівника, звільненого без згоди відповідного органу, (це не стосується погодження з виборним органом первинної профспілкової організації), якщо відповідно до законодавства така згода повинна бути отримана попередньо.

Крім того, у правовій позиції, яка міститься у правовій позиції ВСУ від 23.04.2014 року у справі № 6 30цс14, зазначено, що звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілкової організації є порушенням вимог ст..ст. 43, 252 КЗпПУ, та ст.. 41 Закону України від 15.09.1999 року № 1045 ХІV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та є підставою для визнання звільнення незаконним.

Порушення відповідачем положень Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», який визначає особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок.

Як встановлено судом, та вказано вище, позивач є членом профспілки ППО ВПС «Захист справедливості».

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.. 7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ( в подальшому Закон), членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в навчальному закладі.

Громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити.

Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина, (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами.

Згідно ст.. 1 Закону член профспілки особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески.

Згідно ч. 4 ст.. 19 Закону профспілки, їх об'єднання здійснюють представництво і захист трудових, соціально- економічних прав та інтересів членів профспілок в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцями, а також з іншими об'єднаннями громадян.

У питаннях колективних інтересів працівників профспілки, їх об'єднання здійснюють представництво та захист інтересів працівників незалежно від їх членства у профспілках.

У питаннях індивідуальних прав та інтересів своїх членів профспілки здійснюють представництво та захист у порядку, передбаченому законодавством та їх статутами.

Профспілки, їх об'єднання мають право представляти інтереси своїх членів при реалізації ними конституційного права на звернення за захистом своїх прав до судових органів, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також міжнародних судових установ.

Представництво інтересів членів профспілки у взаємовідносинах з роботодавцями, державними органами та органами місцевого самоврядування здійснюється на основі системи колективних договорів та угод, а також відповідно до законодавства.

Згідно ч. 1 ст.. 37 Закону профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Свої повноваження первинні профспілкові організації здійснюють через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не створюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів профспілки, який діє в межах прав, наданих цим Законом та статутом профспілки.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки у випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 39 Закону у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п»ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Згідно ч. 1 ст. 41 Закону працівникам підприємств, установ або організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 41 Закону зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного органу, членами якого вони є.

Згідно ч. 3 ст. 41 Закону звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Відповідно, суд вважає, що перед виданням наказу про звільнення позивача, відповідач повинен був звернутися за згодою не тільки до первинної профспілкової організації, членом якої є позивач, а й до вищестоящого органу даної профспілки, що відповідачем зроблено не було, що є безумовною підставою для задоволення позову позивача в частині визнання наказу про його звільнення незаконним.

Що ж стосується тієї обставини, що, як зазначив відповідач в письмовому запереченні, та представник відповідача в судовому засіданні, що відповідач не був обізнаний про ту обставину, що позивач є членом профспілкової організації, то до такого твердження суд відноситься критично, так як вважає, що перед звільненням власник повинен був з»ясувати обставину, чи не є позивач членом профспілки, чи не є він член виборного органу даної профспілки, а не перекладати даний обов»язок повідомлення на працівника.

Вищевказана обставина, на думку суду, свідчить про повне ігнорування роботодавцем, відповідачем по даній справі, діяльності ППО ВПС «Захист справедливості», та є недопустимим, навіть з точки зору Основного Закону, - Конституції України.

Далі, що стосується тієї обставини, що, як наполягає відповідач, з заробітної плати позивача не здійснювалося відрахувань, - членських внесків, тому відповідач не був обізнаний з тією обставиною, що позивач є членом профспілки, то до даного твердження суд відноситься критично з огляду на наступне.

Дійсно, згідно ч. 3 ст. 42 Закону за наявності письмових заяв працівників, які є членами профспілки, роботодавець щомісячно і безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок профспілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в терміни, визначені цим договором. Роботодавець не має права затримувати перерахування зазначених коштів.

Проте, слід зазначити, що відрахування з заробітної плати працівника відбувається лише при його добровільній згоді на відрахування членських внесків з заробітної плати, тобто написання заяви роботодавцю заяви про відрахування з заробітної плати є не обов»язком, а правом працівника, так як він має право сплачувати членські внески не тільки шляхом відрахування з заробітної плати, а будь яким іншим способом, встановленим Законом.

Отже, зглядаючись на вищевказане, відповідач порушив вимоги ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ст..ст. 40, 43, ч. 3 ст. 252 КЗпП України, так як не звернувся до ППО ВПС за отриманням попередньої згоди на звільнення позивача, що підтверджується довідкою від 17.09.2015 р. № б/н, виданою ППО ВПС «Захист справедливості», що є підставою для задоволення позовної вимоги в частині визнання незаконним звільнення позивача.

Окрім того, слід зазначити, що у разі вступу в законну силу даного рішення вбачається підстава для притягнення до відповідальних осіб відповідача для притягнення їх до відповідальності за грубе порушення норм Конституції України, КЗпПУ, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Так, згідно ст.. 45 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» особи, які чинять перешкоду здійсненню права громадян на об'єднання у профспілки, а також посадові та інші особи, винні в порушенні законодавства про профспілки, які своїми діями або бездіяльністю перешкоджають законній діяльності профспілок, їх об'єднань, несуть дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законів.

Обгрунтування судом задоволення позову в частині поновлення на роботі позивача та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ст.. 235 КЗпПУ:

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Отже, орган, що розглядає трудовий спір, зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі, якщо він звільнений без законної підстави, або незаконно переведений на іншу роботу.

Так, звільненням без законної підстави буде визнано звільнення без погодження профспілкового органу, коли згідно з законодавством воно має бути одержано, але не було одержано власником і не дано на запит суду.

Рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи суд приймає одночасно з прийняттям рішення про поновлення працівника на роботі.

Проте строк, за який провадиться виплата середнього заробітку або різниці у заробітку, не може перевищувати одного року. Лише у тому разі, коли заява про поновлення на роботі розглядається більше року не з вини працівника, орган по розгляду трудових спорів відшкодовує середній заробіток за час вимушеного прогулу працівника або різницю у заробітку за період, що перевищує один рік.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не пропущений установлений КЗпПУ строк подачі заяви до суду для вирішення трудового спору, проте, з причин, які в деякій мірі залежали від волі відповідача, та його представника, що судом обґрунтовано вище, слухання справи тривало майже 6 місяців, тому суд вважає, що вини позивача в такому тривалому розгляду справи немає, тому суд приймає про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за весь вищевказаний період.

Рішення про поновлення на роботі працівника, незаконно звільненого з роботи або незаконно переведеного на іншу роботу, підлягає негайному виконанню. Це означає, що копія рішення про поновлення на роботі має бути вручена працівникові зразу ж після винесення рішення.

При відмові видати наказ про поновлення на роботі та допустити працівника до роботи на наступний день після винесення рішення може бути проведене примусове виконання рішення суду через органи ДВС.

Обгрунтування судом розміру коштів, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача за час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100.

Відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р № 100, у разі підвищення на підприємстві тарифних ставок і посадових окладів у періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата коригується на коефіцієнт їх підвищення. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати визначається середній заробіток, за яким здійснюються нарахування лише у частині, що стосується днів збереження середньої зарплати з дня підвищення тарифних ставок, (окладів).

Наказом Міністерства культури від 19.10.2015 р. № 810 «Про внесення змін до наказу Міністерства культури і туризму України від 18 жовтня 2005 року № 745», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.10.2015 р. за № 1274/27719 з 01.09.2015 р. посадові оклади (тарифні ставки, ставки заробітної плати) працівників для 17 тарифного розряду збільшено з 2 556.00 грн. до 3036.00 грн.

3036,00 грн. / 2556,00 грн, - 1= 0,1878 коеф.підв.

Коефіцієнт підвищення заробітної плати склав - 0,1878.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» з 01.12.2015 р. посадові оклади (тарифні ставки, ставки заробітної плати) працівників для 17 тарифного розряду збільшено з 3036,00 грн. до 3 339.00 грн.

3339,00 грн. / 3036,00 грн. - 1= 0,0998 коеф.підв.

Коефіцієнт підвищення заробітної плати склав - 0,0998.

Середньоденний заробіток, відповідно до Довідки НМНАПУ про середню заробітну плату від 04.03.2016 р. № 16, склав - 156,70 грн. (сто п'ятдесят шість грн. 70 коп.)

Кількість днів вимушеного прогулу за період з 10.09.2015 р. по 30.11.2015 р. складає 59 робочих днів (вересень - 15 днів, жовтень - 22 дні, листопад - 22 дні).

156,70 грн. х 59 роб.дн. = 9 245,30 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2015 р. по 30.11.2015 p., за який здійснюються нарахування, що стосується днів збереження середньої зарплати з дня підвищення тарифних ставок (окладів), становить 9245,30 грн.

9245,30 грн. х 0,1878 коеф.підв. = 1 736,27 грн.

9245,30 грн. + 1 736,27 грн. = 10 981,57 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2015 р. по 30.11.2015 p., з урахуванням коригування на коефіцієнт підвищення окладу, становить - 10 981,57 грн. (десять тисяч дев'ятсот вісімдесят одна грн. 57 коп.).

Кількість днів вимушеного прогулу за період з 01.12.2015 р. по 28.03.2016 р. складає 82 робочих днів (грудень - 23 дні, січень - 19 днів, лютий - 21 день, березень - 19 днів).

156,70 грн. х 82 роб. дн. = 12 849,40 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2015 р. по 28.03.2016 p., за який здійснюються нарахування, що стосується днів збереження середньої зарплати з дня підвищення тарифних ставок (окладів), становить - 12 849,40 грн.

12 849,40 грн. + 1282,37 грн. = 14 131,77 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2015 р. по 28.03.2016 р., з урахуванням коригування на коефіцієнт підвищення окладу, становить 14131,77 грн. (чотирнадцять тисяч сто тридцять одна грн. 77 коп.).

10 981,57 грн. + 14 131,77 грн. = 25 113,34 грн.

Отже, виходячи із здійснених розрахунків вище, середній заробіток за час вимушеного прогулу в цілому, який підлягає стягненню з НМНАПУ на його користь становить - 25113,34 грн. (двадцять п'ять тисяч сто тринадцять грн. 34 коп.).

Що ж стосується позовної вимоги позивача у виді поновлення ОСОБА_1 «або на посаді керівника юридичної служби незалежно від назви структурного підрозділу», то в даній частині позову слід відмовити з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно, суд зглядаючись на вищевказані норми процесуального права, вважає, що захисту підлягають саме порушені права, тобто права, які порушені в розрізі минулого часу, проте, не може захищати права, які, можливо, будуть порушуватися в майбутньому, а тому такі позовні вимоги не підлягають на часі в судовому порядку.

Обгрунтування судом часткового задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Що стосується моральної шкоди, то таке право на відшкодування працівникові моральної шкоди передбачене ст. 237-1 КЗпП України.

Згідно ст.. 237 1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Отже, норма, яка міститься в ст. 237 1 КЗпПУ містить в собі перелік юридичних фактів, що складають підставу .виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові.

Першим таким юридичним фактом є порушення власником законних прав працівника.

"Законних" це не слід розуміти так, що маються на увазі тільки права, передбачені законами. Будь-яке суб'єктивне право, що виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди сторін трудових правовідносин та має чинність, треба визнати законним.

До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника, або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням частини другої ст. 237 - 1 КЗпПУ питання про вину повинне вирішуватись спеціальним законодавством, яке може визнати вину обов'язковий чи не обов'язковим елементом юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.

Наявність в Кодексі законів про працю ст. 237 - 1 виключає застосування до випадків заподіяння моральної шкоди працівникові ст. 440 - 1 Цивільного кодексу.

Це істотно, оскільки названі норми установлюють різні підстави для виникнення обов'язку відшкодувати шкоду. Неможливість застосування ст. 440 - 1 Цивільного кодексу виключає застосування до відносин, що при цьому виникають, і інших норм цивільного права.

Стягнення моральної шкоди можливе тільки у випадках, коли мало місце розірвання трудового договору. Саме по собі порушення роботодавцем своїх обов'язків за контрактом не є підставою для компенсації моральної шкоди, якщо працівник не використав своє право на розірвання контракту за підставою, передбаченою цим контрактом.

Моральна шкода відшкодовується у вигляді одноразової грошової виплати. Допускається відшкодування моральної шкоди в іншій матеріальній формі.

Максимальний розмір відшкодування моральної шкоди за Правилами не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Строк, протягом якого має бути відшкодована моральна шкода, не установлений.

Роз'яснення про застосування у цьому разі тримісячного строку надане Верховним Судом (п. 16 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Проте, позивачем ОСОБА_1 ні в мотивувальній частині позовної заяви, ні в судовому засіданні не доведено в достатньому обсязі належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України того, що він переживав моральні страждання, що ним втрачено нормальні життєві зв»язки, не наведено, яких саме додаткових зусиль було докладено позивачем для організації свого життя, а наявність неприязних відносин між керівником установи та позивачем, на яких наголошував позивач в судовому засіданні, не розцінюється судом як належна правова підстава для стягнення моральної шкоди з роботодавця, тому суд вважає, що в даному випадку в позові в частині відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково, та, враховуючи вимоги логічності, обґрунтованості, достатності, суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 1000 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Враховуючи вищевказане, керуючись Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» ст.ст. 40, 43, 235, 237 1 КЗпПУ, ст.ст. 215, 218, 367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Наказ генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України від 09.09.2015 р. № 676 «Про звільнення ОСОБА_1В.», - визнати незаконним та скасувати.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю Національного музею народної архітектури та побуту України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю Національного музею народної архітектури та побуту України з 09.09.2015 р.

Стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт громадянина України серії ЕА 829119, виданий 10 січня 2001 року Олександрійським МВ УМВС України в Кіровоградській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, (ІПН НОМЕР_1):

- середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2015 р. по 28.03.2016 р. - 25 113,34 грн. (двадцять пять тисяч сто тринадцять грн. 34 коп.);

- моральну шкоду у зв'язку з незаконним звільненням у розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча) грн.

Рішення суду в частині:

- поновлення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт громадянина України серії ЕА 829119, виданий 10 січня 2001 року Олександрійським МВ УМВС України в Кіровоградській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на роботі на посаді начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю Національного музею народної архітектури та побуту України з 09.09.2015 року;

- виплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт громадянина України серії ЕА 829119, виданий 10 січня 2001 року Олександрійським МВ УМВС України в Кіровоградській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

В решті позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

ССуддя:ОСОБА_19