ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дем'яносова М.В.

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом.

Зазначала, що 15 червня 2011 року вона передала в борг відповідачам грошові кошти у розмірі 200 000 дол. США, які останні зобов'язались повернути у строк до 17 жовтня 2011 року, про що складена відповідна розписка.

Оскільки відповідачі у визначений строк не повернули борг, просила задовольнити позов.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 15 жовтня 2011 року у розмірі 2 680 000 грн, що станом на 13 серпня 2014 року еквівалентно 200 000 дол. США. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволеннюз таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що наявність оригіналу розписки у відповідачів не свідчить про те, що зобов'язання за договором позики виконано, оскільки оригінал розписки було викрадено у позивача, докази на підтвердження повернення коштів позивачу в матеріалах справи відсутні.

Проте погодитись із такими висновками не можна, враховуючи наступне.

Судами встановлено, що 15 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4 укладено договір позики, за яким останні отримали у борг 200 000 дол. США строком до 15 червня 2011 року, про що сторонами складено розписку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у позові, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, на зазначене уваги не звернув, не встановив фактичні обставини справи та не дослідив які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не з'ясував чи є підстави для стягнення боргу з відповідачів, враховуючи їх заперечення та наданий ними до суду оригінал розписки, не перевірив твердження позивача про те, що розписка в неї була викрадена, не встановив чи зверталась позивач з цього приводу до правоохоронних органів та чи прийнято по даному факту відповідне рішення.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України, переглядаючи рішення суду першої інстанції, вказані порушення суду не усунув, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив та не спростував, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючиО.П. Касьян
СуддіВ.П. Гончар М.В. Дем'яносов Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук