Унікальний номер справи 333/326/16-ц
Номер провадження 2/333/818/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

м. Запоріжжя 12 квітня 2016 р.

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючий суддя Фунжий О.А., при секретарі Лященко В.А., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23 липня 2007 р. між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого позивач повинна була отримати кредит в сумі 15 000 доларів США шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача, відкритий у банку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних з кінцевим терміном повернення 22 липня 2027 р. Відповідач поточний рахунок на імя позичальника не відкрив, грошові кошти за кредитним договором не перерахував. Позивач вважає, що вказаний кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки всупереч вимогам ст. 203 ЦК України він суперечить вимогам цивільного законодавства, ЦК України, Законам України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема перед укладенням договору про надання кредиту відповідач не надав позивачеві відповідну інформацію, чим порушив вимоги ст. 11 ч.2 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 ч.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». В порушення вимог ст. 11 ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів», а також постанов Національного банку України відповідач не відкрив банківський рахунок для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів, чим увів позивача в оману. Банк не мав наміру виконувати кредитний договір, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання позивачеві кредиту іноземною валютою, чим порушив вимоги ст. 203 ч.5 ЦК України. Вказаний кредитний договір є безгрошовим зобовязанням, оскільки грошові кошти в іноземній валюті позивач не отримала, що відповідно до ст. 1051 ч.1 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним. З наведених підстав позивач просить суд визнати недійсними кредитний договір від 23 липня 2007 р.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволені позову.

Представник відповідача позов не визнала, суду пояснила, що при укладені кредитного договору позичальнику було повідомлено про сукупну вартість кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, а сам договір містить інформацію щодо суми кредиту в іноземній та національній валюті, процентної ставки, суми щомісячних платежів, тощо. Зокрема, в п.1.1 кредитного договору банк зобовязався надати позивачеві у користування кредитні кошти у розмірі 15 000 доларів США, що еквівалентно 75 750 грн. у порядку, передбаченому п.4.1 цього договору. Позивач ознайомилась і погодилась зі всіма умовами договору, що підтвердила своїм підписом. На виконання кредитного договору банк надав позичальниці кредит у розмірі 15 000 доларів США шляхом перерахування цих коштів на поточний рахунок позивача, відкритий у банку згідно поданої заяви. Таким чином банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором. 23 липня 2007 р. банком та позичальником складено акт перевірки цільового використання кредитних коштів, відповідно до якого позивач зазначила, що банк перерахував на її рахунок вказані грошові кошти для придбання квартири. Факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується також неодноразовими зверненнями позивачем до банку щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором. З наведених підстав представник відповідача просить суд відмовити у задоволені позову.

Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

В судовому засіданні встановлено, що 23 липня 2007 р. у відповідності зі ст. 1054 ЦК України між АКБ «ІндустріалБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № KRI/0197/72/07, за умовами якого банк надає позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 15 000 доларів США, що еквівалентно 75 750 грн., у порядку, передбаченому п.4.1. цього договору, строком з 23 липня 2027 р. по 22 липня 2027 р. на придбання нерухомості, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних. Згідно п. 4.1 кредитного договору банк зобовязався надати позичальнику у користування грошові кошти в сумі, на строк та цілі, визначені цим договором, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку. (а.с. 32-34))

До вказаного кредитного договору додано повідомлення позичальнику про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту та послуг, повязаних з оформленням кредиту; перелік, розмір і база розрахунку всіх комісій банку, інших фінансових зобовязань позичальника та розмір сукупної вартості кредиту. (а.с. 35-36)

Згідно копії свідоцтва про шлюб 28 грудня 2007 р. ОСОБА_4 зареєструвала шлюб, змінивши прізвище на ОСОБА_3. (а.с. 21)

Стверджуючи, що перед укладенням кредитного договору відповідач не надав позивачеві встановлену законодавством інформацію; в кредитному договорі відсутні істотні умови договору, маються чисельні порушення Закону України «Про захист прав споживачів»; відповідач не відкрив банківський рахунок для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів; не мав наміру виконувати кредитний договір, який є безгрошовим зобовязанням, позивач, посилаючись на вимоги ст. 203 ч.1, 5, 1051 ч.1 ЦК України, просить суд визнати цей правочин недійсним.

У відповідності зі ст. 1051 ч.1 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Аналіз вказаної норми цивільного законодавства свідчить про те, що вона надає позичальнику право на оскарження безгрошового зобов'язання, але не встановлює підстави визнання правочинів недійсними.

Згідно зі ст. 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності зі ст. 203 ч.1, 5 ЦК України, на які посилається позивач на підтвердження своїх позовної вимог, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вимагаючи визнати кредитний договір недійсним, позивач посилається на порушення відповідачем вимог ст. 11 ч.2 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 ч.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно зі ст. 11 ч.2 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 12 травня 1991 р., яка діяла на день укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; ) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; ) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ст. 6 ч.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: назву документа; назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; найменування, місцезнаходження юридичної особи; найменування фінансової операції; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; ) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Аналіз укладеного між сторонами кредитного договору та додатків до нього, які є невідємною частиною кредитного договору, свідчить про те, що банком надана позичальнику вказана вище інформація. Зокрема, в самому кредитному договорі зазначені: назва документу, назву, адреса та реквізити суб'єкта господарювання; прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; найменування фінансової операції; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; мета, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форма його забезпечення; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит видається; строк, на який кредит одержаний; у додатках до договору зазначені: орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту; варіанти повернення кредиту; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна; відомості про те, від кого споживач може одержати інформацію про податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право; тощо. (а.с. 32-36)

Позивач стверджує, що всупереч вимогам ст. 203 ч.1, 215 ч.1 ЦК України у кредитному договорі відповідачем не були дотримані істотні умови (предмет і сума), встановлені ст. 11 ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів» для споживчого кредиту.

Аналіз вказаних позивачем норм законодавства свідчить про те, що ст. 203 ч.1, 215 ч.1 ЦК України не містять положень про будь які умови договорів, тому посилання позивача на них є безпідставними.

Також є безпідставним посилання позивача на порушення банком вимог ст. 11 ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у кредитному договорі від 23 липня 2007 р. зазначено як предмет договору, так й сума кредиту. (а.с. 13)

Позивач також стверджує, що відповідач не мав наміру виконувати кредитний договір, про що свідчить те, що він не відкрив банківський рахунок на імя позивача для зарахування на нього кредитних коштів; позичальник грошових коштів за кредитним договором не отримала, в звязку з чим вказаний кредитний договір є безгрошовим зобовязанням.

Таке ствердження протирічить фактичним обставинам справи та не приймається до уваги судом з огляду на наступне.

Наданими відповідачем документами встановлено, що 23 липня 2007 р. позивач звернулась до банку із заявою про відкриття поточного рахунку у доларах США (а.с. 37); 23 липня 2007 р. сторони уклали договір банківського рахунку на здійснення розрахунково-касового обслуговування (а.с. 38-39); 23 липня 2007 р. позивач звернулась до банку із заявою про перерахування грошових коштів в сумі 15 000 доларів США згідно кредитному договору від 23 липня 2007 р. на поточний рахунок (а.с. 42); згідно меморіальному валютному ордер від 23 липня 2007 р. на поточний рахунок позичальника перераховано грошові кошти в сумі 15 000 доларів США, призначення платежу: надання кредиту згідно договору № KRI/0197/72/07 від 23 липня 2007 р.

Згідно акту перевірки цільового використання кредитних коштів за кредитним договором № KRI/0197/72/07 від 23 липня 2007 р., підписаному представником банку та позивачем, кредитні кошти в сумі 15 000 доларів США отримані позичальником та використані для придбання квартири за адресою: м. Запоріжжя, вул. Північнокільцева, 5/112. (а.с. 43)

У зазначеній в акті квартирі позивач зареєстрована 29 квітня 2008 р. та мешкає по цей час. (а.с. 9-11)

15 квітня 2014 р. та 12 травня 2014 р. позивач звернулась до банку із заявами, в яких підтверджує отримання грошових коштів за кредитним договором № KRI/0197/72/07 від 23 липня 2007 р.; визнає заборгованість за договором в сумі 11 050,12 доларів США; стверджує, що своєчасно сплачувала усі платежі за кредитним договором; просить провести реструктуризацію заборгованості за кредитним договором, зменшити розмір процентної ставки, тощо. (а.с. 44-45)

Сукупність наведених доказів, наданих відповідачем, свідчить про те, що позичальник отримала грошові кошти за кредитним договором, використала їх за призначенням. Пояснення позивача про безгрошовість договору суд розцінює як намагання ухилитися від виконання зобовязань за кредитним договором.

З наведених вище підстав суд відмовляє ОСОБА_3 у задоволені позову про визнання недійсним кредитного договору № KRI/0197/72/07 від 23 липня 2007 р., укладеного між нею та АКБ «ІндустріалБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк»

На підставі викладеного, керуючись ст. 213-215 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору № KRI/0197/72/07 від 23 липня 2007 р., відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А.Фунжий