Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Лупеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє як законний представник ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Кіровоградської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє як законний представник ОСОБА_4, до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє також як законний представник ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа - служба у справах дітей Кіровоградської міської ради, про звернення стягнення на квартиру та виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 травня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у сумі 41 632 долари США зі сплатою 15 % річних та строком повернення до 16 травня 2028 року. У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Відповідач порушив умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 125 052, 71 долари США.

Посилаючись на викладене позивач просив звернути стягнення на зазначену квартиру шляхом визнання за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки з вартістю, визначеною на момент набуття права власності на підставі оцінки предмета іпотеки; виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, із указаної квартири, зі зняттям їх з реєстраційного обліку в територіальному органі Державної міграційної служби України.

У вересні 2013 року ОСОБА_3, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, пред'явила зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1, ОСОБА_2про визнання договору іпотеки від 16 травня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, недійсним, посилаючись на те, що на момент укладення договору іпотеки спірної квартири неповнолітній ОСОБА_4 мав право користування зазначеною квартирою, проте договір був укладений без згоди органу опіки та піклування, що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2013 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3, в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 16 травня 2008 року, укладений ЗАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1, ОСОБА_2

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4,відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє також як законний представник ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року в частині залишення без змін рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, яка діє як законний представник ОСОБА_4, та визнаючи недійсним договір іпотеки, районний суд виходив з того, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент укладення договору іпотеки спірної квартири мав право користування зазначеною квартирою, проте договір був укладений без згоди органу опіки та піклування.

Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючиу задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, послався на відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки, ОСОБА_3, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, не довела факту порушення його прав з огляду на те, що хоча він і мав право користування цією квартирою на час укладення договору іпотеки спірної квартири, однак ОСОБА_3 та ОСОБА_1 приховали від ПАТ КБ «ПриватБанк» факт його проживання в спірній квартирі.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 16 травня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому був наданий кредит у розмірі 41 632 долари США зі сплатою 15 % річних та строком повернення до 16 травня 2028 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, предметом якого стала двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору утворилась заборгованість у сумі 125 052, 71 долари США.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з листопада 2001 року, є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_1 з 06 травня 2005 року був зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_2. За цією ж адресою з 1999 року зареєстрована ОСОБА_2

Згідно з довідкою житлово-експлуатаційної контори № 12 за травень 2008 рік в квартирі АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрована та проживає одна особа - ОСОБА_3

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 16 травня 2008 року, яка була надана нотаріусу під час оформлення договору іпотеки, їй був відомий факт передачі спірної квартири в іпотеку.

Під час укладання договору іпотеки в своїй заяві від 16 травня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засвідчили, що на предмет іпотеки не мають права власності (часткової) або права користування діти та особи віком до 18 років та своїми заявами підтвердили, що право дітей при укладенні правочину не буде порушено. Крім того, у вказаній заяві приватним нотаріусом зазначено про те, що паспорт і довідку житлово-експлуатаційної контори нею перевірено, відміток про наявність дітей не виявлено.

Разом з тим, згідно з листом управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області від 19 листопада 2013 року та поквартирною карткою квартири АДРЕСА_1в указаній квартирі зареєстрований ОСОБА_4, який народився 26 грудня 2001 року.

Відповідно до пояснень ОСОБА_3 дитина була зареєстрована в спірній квартирі з часу народження.

Згідно з довідкою дошкільного навчального закладу № 60 «Ягідка» управління освіти Кіровоградської міської ради від 7 жовтня 2013 року ОСОБА_4 відвідував цей заклад з серпня 2004 року до серпня 2008 року.

Відповідно до копії витягу з Історії розвитку дитини Дитячої міської поліклініки № 1 ОСОБА_4 проживає у АДРЕСА_3

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом ч. ч. 1, 2, 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Отже, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей провизнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі статті 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, апеляційний суд не звернув уваги на норми ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), на довідку дошкільного навчального закладу і копію витягу з Історії розвитку дитини, не дав належної оцінки протилежним за змістом документам, а саме довідці житлово-експлуатаційної контори № 12 за травень 2008 рік та поквартирній картці, не з'ясував точної дати прописки (реєстрації) ОСОБА_4 в указаній квартирі.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, яка діє як законний представник ОСОБА_4, не відповідає вимогам ст. ст. 213, 316 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановлено, і зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, яка діє як законний представник ОСОБА_4, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В Закропивний

В.А.Черненко

С.П. Штелик