Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіни І.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: позивача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 16 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 16 березня 2016 року зазначений позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 3 800 гривень та 243, 60 гривень судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій на рішення в частині відмови в задоволенні позову апеляційній скарзі позивач покликалася на його незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про помилкове застосування судом положень цивільного закону щодо пропуску позовної давності. Розписка не містить умов початку перебігу строку, передбаченого ст. 253 ЦК України. В ній не вказано, з якої саме дати розпочинається сплата щомісячних платежів по 200 гривень, лише конкретизовано термін повернення грошових коштів - до 6 листопада 2013 року. Відтак відповідач взяв на себе зобов'язання сплатити грошові кошти до 6 листопада 2013 року, тому саме з наступного календарного дня позивач набув право на звернення з позовом до суду.

Оскільки судом стягнуто заборгованість в сумі 3 800 гривень, тому відмова в стягненні інфляційних втрат та трьох процентів річних, посилаючись, що такі нарахування є неправильними, вважала незаконною.

Таким чином, судом першої інстанції безпідставно та в порушення вимог ст. 253 ЦК України відмовлено в стягненні з відповідача 3 200 гривень, суми інфляційних втрат і трьох процентів річних.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 7 000 гривень, інфляційні втрати в розмірі 3 514 гривень та три проценти річних в розмірі 295 гривень.

Заслухавши доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позову в частині стягнення 3 800 гривень заборгованості, а також спливу позовної давності в частині стягнення 3 200 гривень заборгованості та безпідставності стягнення суми інфляційних втрат і трьох процентів річних.

Проте з такими висновками можна погодитися лише частково.

Як правильно встановлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, що на підставі розписки від 6 грудня 2010 року ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 7 000 гривень в термін до 6 листопада 2013 року, сплачуючи щомісячно до 25 числа рівними частинами (періодичними платежами) по 200 гривень. Зазначені кошти визначено як компенсацію за набуті під час шлюбу сторін майно.

Сторонами також визнається, що у встановлені зобов'язанням терміни відповідач грошових коштів на користь ОСОБА_1 не повернув, періодичних платежів жодного разу не здійснив.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно зі ст.ст. 509, 526, 529, 530 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням відповідного клопотання відповідача позовна давність щодо 3 200 гривень заборгованості на час вирішення справи минула, а тому суд обґрунтовано стягнув 3 800 гривень, відмовивши у стягненні решти спірної суми.

Стаття 257 ЦК України передбачає тривалість загальної позовної давності у три роки.

Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Так, відповідач повинен був здійснити протягом часу з 26 грудня 2010 року по 26 березня 2012 року 16 періодичних платежів по 200 гривень кожного разу. При цьому перебіг першого платежу почався 26.12.2010 року, а закінчився 26.12.2013 року; другого - почався 26.01.2011 року, закінчився 26.01.2014 року; третього - почався 26.02.2011 року, закінчився 26.02.2014 року; четвертого - 26.03.2011 року, закінчився 26.03.2014 року; п'ятого - почався 26.04.2011 року, закінчився 26.04.2014 року; шостого - почався 26.05.2011 року, закінчився 26.05.2014 року; сьомого - почався 26.06.2011 року, закінчився 26.06.2014 року; восьмого - почався 26.07.2011 року, закінчився 26.07.2014 року; дев'ятого - почався 26.08.2011 року, закінчився 26.08.2014 року; десятого - почався 26.09.2011 року, закінчився 26.09.2014 року; одинадцятого - почався 26.10.2011 року, закінчився 26.10.2014 року; дванадцятого - почався 26.11.2011 року, закінчився 26.11.2014 року; тринадцятого - почався 26.12.2011 року, закінчився 26.12.2014 року; чотирнадцятого - почався 26.01.2012 року, закінчився 26.01.2015 року; п'ятнадцятого - 26.02.2012 року, закінчився 26.02.2015 року; шістнадцятого - 26.03.2012 року, закінчився 26.03.2015 року.

Тому сукупний розмір заборгованості за цей час становить 3 200 гривень (16 платежів Х 200 гривень), які до стягнення не підлягають через сплив позовної давності, правильні висновки про що зробив суд першої інстанції.

Приходячи до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів зважає на те, що при розгляді справи суд знехтував необхідністю застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до цієї вимоги закону боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунком інфляційних втрат та трьох процентів річних, запропонованим позивачем, апеляційний суд не погоджується, оскільки там застосовано величину у 7 000 гривень заборгованості, тоді як слід застосовувати 3 800 гривень, які підлягали до стягнення.

Отже, сума інфляційних втрат (з листопада 2013 року по березень 2015 року) обчислюється таким чином:

100, 2% Х 100, 5% Х 103, 1% Х 105, 3% Х 110, 8% =150, 20% Х (150, 20% Х 3 800 гривень) - 3 800 гривень = 1 907, 6 гривень;

Розрахунок суми трьох процентів річних (з листопада 2013 року по 6 квітня 2015 року) виглядає так:

3 800 гривень Х 3% Х 513 : 565 днів = 160, 22 гривень.

За таких обставин слід стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 907, 6 гривень суми інфляційних втрат та 160, 22 гривень суми трьох процентів річних.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на викладені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке в частині відмови в позові про стягнення суми інфляційних втрат і трьох процентів річних не може залишатися чинним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Наведеними міркуваннями спростовуються доводи апеляційної скарги про необхідність повного задоволення позовних вимог.

Інші посилання автора скарги на невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм процесуального права на увагу не заслуговують через їх необґрунтованість.

Спонуканнями для часткового скасування оскаржуваного рішення і ухвалення в цій частині нового відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

В силу правил ст. 88 ЦПК України понесені і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1, а тому з ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача 267, 96 гривень сплаченого при поданні апеляційної скарги судового збору.

На підставі ст. 3, ч. 2 ст. 625 ЦК України, абз. десятого п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 16 березня 2016 року в частині відмови в позові про стягнення суми інфляційних втрат і трьох процентів річних скасувати.

Позов у цій частині задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 907 (одна тисяча дев'ятсот сім) гривень 60 копійок суми інфляційних втрат, 160 (сто шістдесят) гривень 22 копійки суми трьох процентів річних та 267 (двісті шістдесят сім) гривень 96 копійок судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції (про стягнення 3 800 гривень заборгованості і 243, 60 гривень судового збору) залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: