Справа № 740/2622/15 Провадження НОМЕР_1-ц/795/837/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Скалозуб О. М. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна М.І.
суддів:Губар В.С., Лакізи Г.П.
при секретарі:Халимон Т.Ю.
за участю:представника відповідача - Чемериса А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання „Південно-Західна залізниця" на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Державного територіально-галузевого об'єднання „Південно-Західна залізниця", Ніжинської міської ради про визнання права на укладення договору оренди земельної ділянки без отримання згоди та підпису суміжного землекористувача в акті погодження меж земельної ділянки, акті приймання-передачі межових знаків на зберігання і визнання погодження меж земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

В апеляційної скарзі Державного територіально-галузевого об'єднання „Південно-Західна залізниця" ставиться питання про скасування рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року, яким визнано за ОСОБА_6 право на укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,0035 га, що розташована по АДРЕСА_1, без отримання згоди та підпису суміжного землекористувача - залізничної станції Ніжин ДТГО „Південно-Західна залізниця" в акті погодження меж цієї земельної ділянки та акті приймання-передачі межових знаків на зберігання; визнано погодженими межі земельної ділянки площею 0,0035 га, що розташована по АДРЕСА_1, згідно з її зовнішніми межами від точки „А" до точки „А" (4.50+7.70+4.50+7.70) у відповідності до кадастрового плану, що міститься в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, який виготовлено багатопрофільним науково-виробничим підприємством „ЧЕРОНА-Л" за 2014 рік, без підпису суміжного землекористувача - залізничної станції Ніжин ДТГО „Південно-Західна залізниця" в акті погодження меж цієї земельної ділянки та акті приймання-передачі межових знаків на зберігання; ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Незаконність рішення суду особа, що подає апеляційну скаргу, обґрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи, оскільки судом, зокрема не враховано, що законним землекористувачем в межах станції Ніжин є ДТГО „Південно-Західна залізниця", а державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості ОСОБА_6 анульовано, оскільки будівля не є капітальною. ДТГО „Південно-Західна залізниця" вважає незаконним будь-яке погодження меж на території належним чином оформленої цілісної земельної ділянки державної власності.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Апеляційна скарга ДТГО „Південно-Західна залізниця" на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року була предметом розгляду апеляційним судом Чернігівської області, за результатами розгляду якої рішенням апеляційного суду від 28 жовтня 2015 року на задоволення апеляційної скарги рішення місцевого суду було скасовано; відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ДТГО „Південно-Західна залізниця", Ніжинської міської ради про визнання права на укладення договору оренди земельної ділянки без отримання згоди та підпису суміжного землекористувача в акті погодження меж земельної ділянки, акті приймання-передачі межових знаків на зберігання і визнання погодженими меж земельної ділянки.

За результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_6 ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року рішення апеляційного суду Чернігівської області від 28 жовтня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційний суд при скасуванні рішення суду апеляційної інстанції вважав встановленими та доведеними обставини, що 20 серпня 1997 року ОСОБА_6 купив у товариства покупців трудового колективу кафе станції Ніжин ларьок НОМЕР_1, що розташований на пероні вокзалу станції Ніжин у м. Ніжині Чернігівської області.

Рішенням 49 сесії 5 скликання Ніжинської міської ради від 30 червня 2009 року вказаному ларьку присвоєна адреса: АДРЕСА_1, і 18 листопада 2009 року ОСОБА_6 зареєстрував своє право власності на об'єкт за цією адресою.

Рішенням 53 сесії 5 скликання Ніжинської міської ради від 25 листопада 2009 року підприємцю ОСОБА_6 дозволено виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 0,0035 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування малої архітектурної форми - ларька НОМЕР_1, який є його власністю.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2014 року, зобов'язано управління Держземагентства в Ніжинському районі Чернігівської області внести зміни до державної статистичної звітності (форма № 6-зем) по обліку земельної ділянки площею 0,0035 га по АДРЕСА_1, зазначивши спірну ділянку як земельну ділянку Ніжинської міської ради, яка не надана у власність або користування.

Вказана постанова суду була виконана і до статистичної звітності були внесені відповідні зміни.

У 2014 році багатопрофільне науково-виробниче підприємство „ЧЕРОНА-Л" виготовило проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_6 в оренду зазначеної земельної ділянки, але 16 квітня 2015 року управління Держземагенства у Ніжинському районі Чернігівської області відмовило позивачу у реєстрації спірної земельної ділянки з тих підстав, що в акті приймання-передачі межових знаків на зберігання, що міститься в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки йому в оренду, відсутній підпис суміжного землекористувача - станції Ніжин.

Рішенням арбітражного суду Чернігівської області від 4 листопада 1999 року за ОСОБА_6 визнано право постійного користування земельною ділянкою розміром 35 кв. м (0,0035 га), на якій розташований ларьок НОМЕР_1 і припинено дію державного акта на право постійного користування землею від 24 червня 1994 року, виданого Ніжинським міськвиконкомом залізничній станції Ніжин в частині цієї земельної ділянки.

Постановою Арбітражного суду Чернігівської області про перевірку рішення в порядку нагляду від 10 квітня 2000 року №02-14/28-1-32 рішення арбітражного суду від 4 листопада 1999 року залишено без змін.

Постановою Вищого Арбітражного Суду України від 31.07.2000 року № 04-1/28-14/105 рішення від 04.11.1999 року і постанову від 10.04.2000 року арбітражного суду Чернігівської області залишено без змін.

З врахуванням встановлених обставин суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що посилання відповідача на належність йому спірної земельної ділянки на підставі державного акта на право постійного користування землею від 24 червня 1994 року як на підставу для відмови в погодженні меж земельної ділянки є необґрунтованим та суперечить висновку суду, викладеному у постанові Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2014 року (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Крім того, в ухвалі суду касаційної інстанції зазначено про безпідставність висновку апеляційного суду, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає положенням ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України, а позов, за висновком суду касаційної інстанції, пред'явлено до належного відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги з врахуванням висновків і мотивів, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 10 лютого 2016 року, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду.

Звертаючись до суду з позовом за судовим захистом, позивач посилався на невизнання відповідачами його права на користування земельною ділянкою площею 0,0035 га, на якій розташований належний йому на праві власності ларьок НОМЕР_1, та необхідність погодження залізничної станції Ніжин, як суміжного землекористувача, на відведення йому в оренду зазначеної земельної ділянки, що підтверджується матеріалами справи.

В апеляційній скарзі відповідач ДТГО „Південно-Західна залізниця" в обґрунтування незаконності рішення суду також посилалось на те, що позивач не є особою, яка згідно положень ст. 152 ЗК України має право на звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки судом не враховано, що відповідач є не суміжним землекористувачем, а законним користувачем всієї земельної ділянки площею 10,23 га відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 373631 від 24.06.1994 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 17.05.1994 року № 108. За доводами відповідача, судом також не враховано, що згідно листа Ніжинського міжміського бюро технічної інвентаризації від 26.07.2001 року № 307 кіоск №22, розташований на пероні ст. Ніжин, було прийнято в експлуатацію та проведено державну реєстрацію права власності на нього як на капітальну споруду помилково, в зв'язку з чим анульовано реєстрацію права власності на вказаний об'єкт.

Проте, зазначені доводи спростовуються рішенням арбітражного суду Чернігівської області від 4 листопада 1999 року, згідно якого за ОСОБА_6 визнано право постійного користування земельною ділянкою розміром 35 кв. м (0,0035 га), на якій розташований ларьок НОМЕР_1, і припинено дію державного акта на право постійного користування землею №21 від 24 червня 1994 року, виданого Ніжинським міськвиконкомом залізничній станції Ніжин в частині цієї земельної ділянки.

Згідно ст. 4 Закону України „Про арбітражний суд" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, арбітражний суд здійснював правосуддя на принципах зокрема законності, обов'язковості виконання рішень, ухвал, постанов арбітражного суду.

Відсутність у відповідача права користування спірною земельною ділянкою підтверджено і постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2014 року, згідно якої зобов'язано управління Держземагентства в Ніжинському районі Чернігівської області внести зміни до державної статистичної звітності (форма № 6-зем) по обліку земельної ділянки площею 0,0035 га по АДРЕСА_1, зазначивши спірну ділянку як земельну ділянку Ніжинської міської ради, яка не надана у власність або користування.

Відповідно до ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Крім того, відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній праві, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З врахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги щодо належності відповідачу спірної земельної ділянки на підставі державного акта на право постійного користування землею від 24 червня 1994 року не ґрунтуються на матеріалах справи.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права на звернення до суду захистом порушеного права, оскільки він не є землекористувачем спірної земельної ділянки.

Дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Крім того, способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року № 6-32цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як встановлено судом, на спірній земельній ділянці розташована належна на праві власності ОСОБА_6 споруда, а тому він є землекористувачем зазначеної частини земельної ділянки, яка раніше входила до складу земельної ділянки, переданої у постійне користування відповідача, а відповідно відповідач є суміжним землекористувачем.

Статтею 124 ЗК України передбачено право на отримання фізичною особою в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності.

ОСОБА_6 має намір отримати дану частину земельної ділянки в оренду для обслуговування споруди з розробленням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, що пов'язано з проведенням кадастрової зйомки.

Згідно ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Відповідачем не надано доказів порушення його прав внаслідок передачі земельної ділянки комунальної власності в користування позивачу на умовах оренди, а тому відмовою в погодженні меж земельної ділянки створюються перешкоди позивачу в набутті права на користування чужим майном, відповідно порушене право підлягає захисту в судовому порядку.

При цьому, оскільки підписання акта погодження меж чи акта приймання-передачі межових знаків на зберігання не призводить до виникнення, зміни або припинення права на оренду земельної ділянки, а відповідно не має самостійного значення, то обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить вимогам закону, не носить характеру примусу щодо відповідача, проте є ефективним способом захисту порушеного права, яким усуваються перешкоди в подальшому розгляді органом місцевого самоврядування питання прийняття рішення за заявою громадянина України щодо передачі йому в користування земельної ділянки комунальної власності на умовах оренди.

З врахуванням викладеного, оскільки спірна земельна ділянка згідно форми №6-зем є земельною ділянкою комунальної форми власності, то посилання особи, що подає апеляційну скаргу, на лист Ніжинського міжміського бюро технічної інвентаризації № 307 від 26.07.2001 року щодо анулювання державної реєстрації права власності на будівлю „кіоску НОМЕР_1" як об'єкта нерухомого майна, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, враховуючи, що спірна земельна ділянка не перебуває у користуванні відповідача, який відмовляється погоджувати межі земельної ділянки та підписувати акт, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для захисту порушеного права позивача у обраний ним спосіб, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права, відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання „Південно-Західна залізниця" відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: