Справа № 346/4206/15-ц
Провадження № 22-ц/779/557/2016
Головуючий у 1 інстанції Димашок В. П.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д.,Матківського Р.Й. секретаря Капущак С.В.

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з указаним позовом і з врахуванням уточнених позовних вимог зазначала, що перебуваючи з відповідачем у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 року у сторін народився син ОСОБА_5. 28 травня 2013 року шлюб між ними розірвано, син залишився проживати з матір'ю та на її утриманні. Посилаючись на те, що вона з сином перебуває в Республіці Італія, де син відвідує навчальний заклад, відповідач у добровільному порядку відмовляється надати згоду на тимчасовий виїзд сина за кордон, просила надати їй дозвіл без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 на виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року в період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2019 року.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 січня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовної заяви.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухвалення нового про задоволення позову, вказуючи на те, що суд неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що відповідач ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон через особисті неприязні відносини до неї, що порушує право дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного і соціального розвитку дитини, яка навчається в Республіці Італія та на законних підставах перебуває за кордоном.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу. ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на виїзд дитини за межі України не порушено, оскільки її малолітня дитина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває за межами України в Республіці Італія, що визнав представник позивача, та підтверджено наведеними письмовими доказами, батько неповнолітнього сина не заперечує про надання дозволу на його тимчасовий виїзд за кордон, тому надання їй дозвілу без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 на виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року в період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2019 року немає потреби.

Висновок суд відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 року році народився син ОСОБА_5. 28 травня 2013 року шлюб між сторонами розірваний, неповнолітній син сторін проживає з позивачкою, перебуває на її утриманні. ОСОБА_2 з неповнолітнім сином ОСОБА_6 перебуває в республіці Італія, де її син відвідує дитячий садок, що підтверджується довідкою про місце проживання (а.с. 8, 9) та довідкою про зачислення та відвідування (а.с. 10,11). Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами і частково не заперечуються відповідачем.

За змістом ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини. У відповідності до вимог ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженихпостановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобо'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що відповідач у добровільному порядку відмовляється надати згоду на тимчасовий виїзд малолітнього сина за кордон позивач не подала, як і не подала доказів про необхідність дозвілу без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 на виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року в період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2019 року, який знаходиться Республіці Італія.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Такого обов'язку відповідач позбавлений, оскільки після виїзду неповнолітньої дитини за кордон, ОСОБА_4 повністю позбавлений спілкування з дитиною.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмовою відповідача у наданні згоди на виїзд малолітньої дитини за межі України порушуються інтереси дитини є голослівними і не спростовують правильність висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення, за доводами апеляційної скарги не встановлено. На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 січня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуючий В.Д. Фединяк Судді: Я.Д.Горблянський

Р.Й.Матківський