Ухвала іменем україни 30 березня 2016 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року, в с т а н о в и л а: У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. На обґрунтування позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» посилалось на те, що 20 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит в сумі 115 000 дол. США на строк до 18 серпня 2023 року з процентною ставкою 12,5 річних. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 20 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору у відповідача утворилась заборгованість. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року змінено рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 липня 2011 року, яким стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 003 894 грн 01 коп. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначало, що станом на день подання позову до суду заборгованість відповідача за вказаною сумою непогашена. Враховуючи викладене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до договору іпотеки від 20 серпня 2008 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 20 серпня 2008 року в розмірі 1 003 894 грн 01 коп. шляхом визнання права власності за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на квартиру АДРЕСА_1 Рішенням Солом'янського районного суд м. Києва від 23 червня 2015 року позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором від 20 серпня 2008 року. Зазначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на квартиру АДРЕСА_1, що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року рішення Солом'янського районного суд м. Києва від 23 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам рішення суду не відповідає. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд вважав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки для визнання права власності необхідно зазначити ціну предмета іпотеки, яка сторонами не була визначена. З такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна виходячи з наступного. Судами під час розгляду справи встановлено, що відповідно до кредитного договору від 20 серпня 2008 року № 03-08-Ип/41, укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3, останньому було надано кредит у сумі 115 000 дол. США на строк до 18 серпня 2023 року з оплатою 12,5 % річних. У забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2000 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 придбали квартиру АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_4- 1/3 частини квартири, а ОСОБА_3 - 2/3 частини квартири. Відповідно до договору дарування від 12 серпня 2008 року 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», п. 10 договору іпотеки від 20 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3, у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У пункті 11 зазначеного договору іпотеки сторонами визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перелічених в даному положенні договору способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 11.3.1 іпотечного договору). Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Отже, не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте у порушення вищезазначених вимог процесуального закону апеляційний суд не з'ясував усіх обставин справи, з'ясування яких необхідне для правильного вирішення спору по суті, не зазначив норм закону, керуючись якими установив, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності не підлягає задоволенню, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав незазначення позивачем початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, фактично залишивши спір не вирішеним. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково. Рішення апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: В.М. Коротун Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана