ухвала

іменем україни

06 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 08 липня 2013 року між ним та відповідачем підписано заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу № LV00A+28261972. Згідно з умовами вказаної заяви остання разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, що розміщені на офіційному веб-сайті банку www.privatbank.ua, складають договір фінансового лізингу. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався передати йому в лізинг автомобіль, а він зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами договору. У додатку № 1 до договору фінансового лізингу міститься специфікація та акт приймання-передачі предмета лізингу - автомобіля «Lifan х60», 2013 року випуску. У додатку № 2 до спірного договору сторонами визначено графік сплати лізингових платежів. На виконання умов договору він систематично сплачував щомісячні платежі на рахунок відповідача. Згідно з платіжними документами та виписки з погашення кредиту, наданої відповідачем, ним було проведено оплату за предмет лізингу у розмірі 86 466 грн 10 коп. Позивач зазначав, що неодноразово звертався до відповідача, використовуючи засоби телефонного зв'язку та зустрічі із персоналом, зокрема начальником відділення № 5 Західного ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», з проханням здійснити розтермінування графіка погашення лізингових платежів, на що отримав усну відповідь про те, що він може здійснювати погашення заборгованості за договором у можливому для нього розмірі, а в подальшому поставлене ним питання буде вирішено. Проте 23 березня 2015 року без повідомлення та без підписання документів приймання-передачі об'єкта фінансового лізингу відповідачем було вилучено у нього автомобіль «Lifan х60», 2013 року випуску. У подальшому відповідач повідомив його про те, що автомобіль вилучений у зв'язку із несплатою заборгованості за договором фінансового лізингу та реалізований за ціною 95 000 грн. Крім того, позивач зазначив, що відповідачем також було вилучено шини, придбані та встановлені ним на вказаний автомобіль, загальною вартістю 4 073 грн 60 коп. Посилаючись на те, що умови даного договору є несправедливими та такими, що обмежують права споживача, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 08 липня 2013 року № LV00A+28261972, зобов'язати відповідача повернути йому сплачені на виконання цього договору лізингові платежі у розмірі 86 466 грн 10 коп., збитки у зв'язку із вчиненням недійсного правочину (вартість вилучених шин) у розмірі 4 073 грн 60 коп. Крім того, протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку позивач оцінив у 20 000 грн, посилаючись на те, що на момент вилучення об'єкта лізингу був запевнений представником відповідача у тому, що у разі часткового погашення заборгованості за договором жодних претензій у відповідача не буде.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 08 липня 2013 року № LV00A+28261972, укладений відповідно до заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 86 466 грн 10 коп. фактично сплачених лізингових платежів, 4 073 грн 60 коп. - вартість придбаних шин, 3 000 грн - витрат на правову допомогу та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 08 липня 2013 року між ОСОБА_3 (лізингоодержувач) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (лізингодавець) підписано Заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу № LV00A+28261972, відповідно до умов якої лізингодавець зобов'язався передати лізингоодержувачу автомобіль, а лізингоодержувач - прийняти предмет лізингу та щомісячно сплачувати визначені графіком лізингові платежі. Строк лізингу - 60 місяців.

Згідно з умовами зазначеної заяви остання разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, що розміщені на офіційному веб-сайті банку www.privatbank.ua, складають договір фінансового лізингу (а. с. 6-8).

У додатку № 1 до договору фінансового лізингу міститься специфікація та акт приймання-передачі предмета лізингу - автомобіль «Lifan х60», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 7).

У додатку № 2 до договору фінансового лізингу сторонами визначено графік сплати лізингових платежів (а. с. 8).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем несправедливості договору фінансового лізингу, що є підставою для визнання його недійсним та стягнення з відповідача коштів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для визнання спірного договору недійсними відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Проте погодитися із такими висновками апеляційного суду не можна з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч. 2 ст. 18 вказаного Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Із положень оспорюваного договору фінансового лізингу вбачається, що у ньому виключені та обмежені права лізиноодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, зокрема, встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язань, незалежно від того, чи продавець (виконавець, виробник) виконає свої (п. 2.8.4.4.9 Умов та правил); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, у той же час споживачеві таке право не надається (п. 2.8.4.6.3.3 Умов та правил); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 2.8.4.4.3 Умов та правил); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 2.8.4.4.7, 2.8.4.12.2); надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 2.8.4.3.3. Умов та правил).

Також встановлено, що спірним договором значно розширені права лізингодавця та звужені його обов'язки, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» (п. п. 2.8.4.3.12, 2.8.4.4.9, 2.8.4.6.3.3, п.2.8.4.8.1, 2.8.4.8.2.4, 2.8.4.9.12, 2.8.4.13.3 Умов та правил).

У договорі виключені положення, які б надавали лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають використанню предмета лізингу, право на зменшення розміру плати за користування ним, розірвання договору фінансового лізингу та відшкодування шкоди.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За положеннями ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка міститься у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 08 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», нотаріально посвідчено не було.

На порушення вимог ст. ст. 212, 213, 316 ЦПК України апеляційний суд зазначених положень закону не врахував, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, тому дійшов передчасного висновку про те, що посилання позивача на несправедливі умови спірного договору та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є необґрунтованими й такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак