ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Демарк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство «Банк Демарк» (далі - ПАТ «Банк Демарк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 27 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк Демарк» (далі - ВАТ «Банк Демарк»), правонаступником якого є ПАТ «Банк Демарк», та відповідачем було укладено договір № 161-057, відповідно до умов якого остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 10 000 грн зі сплатою 28 % за користування коштами терміном до 23 квітня 2009 року. 24 квітня 2009 року між ВАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 1 про внесення змін до вищевказаного кредитного договору, згідно з умовами якого змінено строк погашення кредиту з 24 квітня 2009 року на 23 квітня 2010 року в сумі 3 605 грн. Відповідач умови договору виконала частково, зокрема сплатила основну заборгованість за кредитом у розмірі 6 642 грн, проценти - 4 014 грн 62 коп., комісію - 1 600 грн, штраф - 420 грн, а також пеню за несвоєчасну сплату процентів - 8 грн 63 коп. У зв'язку із систематичним порушенням у подальшому умов договору станом на 08 квітня 2013 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 9 279 грн 81 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Демарк» заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2007 року № 161-057, яка станом на 08 квітня 2013 року становить 9 279 грн 81 коп. та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 3 357 грн 34 коп., заборгованості за процентами - 2 862 грн, заборгованості за щомісячною комісією - 1 850 грн, штрафу за порушення строків сплати процентів - 360 грн, пені за несвоєчасну сплату кредиту - 503 грн 60 коп. та пені за несвоєчасну сплату процентів - 346 грн 87 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 27 квітня 2007 року між ВАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 161-057, згідно з умовами якого остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 10 000 грн зі сплатою 28 % річних, з кінцевим строком повернення 23 квітня 2009 року, що підтверджується заявою на видачу готівки від 27 квітня 2007 року (а. с. 4, 5, 7).

24 квітня 2009 року між ВАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 1 про внесення змін до кредитного договору від 27 квітня 2007 року № 161-057, згідно з умовами якого перенесено строк погашення кредиту з 24 квітня 2009 року на 23 квітня 2010 року в сумі 3 605 грн (а. с. 6).

Згідно з наданим ПАТ «Банк «Демарк» розрахунком заборгованість станом на 08 квітня 2013 року за вищевказаним кредитним договором становить 9 279 грн 81 коп. та складається із: заборгованості за кредитом - 3 357 грн 34 коп., заборгованості за процентами - 2 862 грн, заборгованості за щомісячною комісією - 1850 грн, штрафу за порушення сплати процентів - 360 грн, пені за несвоєчасну сплату кредиту - 503 грн 60 коп. та пені за несвоєчасну сплату процентів - 346 грн 87 коп. (а. с. 8).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із наявності встановлених ст. ст. 526, 610 611, 1049, 1050, 10554 ЦК України підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у зв'язку із неналежним виконанням його умов.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на таке.

Так, згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

У пунктах 11, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Статтею 212 ЦПК України визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212-214 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, стягнувши заборгованість за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі, обмежився лише формальним посиланнями на її обґрунтованість та ненадання відповідачем заперечень проти такого розрахунку, при цьому належним чином не дослідив умов спірного кредитного договору і графік погашення кредиту; не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи наданого банком періодичного детального розрахунку, й не визначився з обґрунтованістю розрахунку загальної суми боргу. У рішенні суду взагалі відсутні оцінки правильності чи хибності розрахунку заборгованості, наданого позивачем, і власні розрахунки цієї суми.

Також поза увагою суду залишилися вимоги п. 3.6.2 спірного кредитного договору, відповідно до якого у випадку несплати позичальником чергових платежів за цим договором протягом 3-х або більше місяців невідкладно наступає обов'язкове дострокове погашення кредиту та процентів за цим договором.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не встановив, коли виникло прострочення сплати заборгованості та за який період здійснюється стягнення, й відповідно не перевірив дотримання позивачем строку звернення до суду, який має обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, внаслідок чого належним чином не визначився з обсягом відповідальності боржника.

Крім того, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, в достатньому обсязі не дослідив умови кредитного договору щодо відповідальності за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, тому дійшов передчасного висновку про одночасне стягнення пені та штрафу.

За змістом ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції визначений ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не перевірив, обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не з'ясував, а тому передчасно погодився із висновками місцевого суду.

Отже, вирішуючи спір, суд усупереч вимогам ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України належним чином не перевірив розрахунку заборгованості позивача та не встановив дійсного його розміру.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В. Ступак