Справа № 431/183/16-ц
Провадження №2/431/141/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року Старобільський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Пелиха О.О.,

за участю секретаря Чесалової О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старобільську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, в якому просила суд визнати за нею право приватної власності на 31/100 частки земельної ділянки площею 0,1017 га, яка розташована по вул. Леніна, 49 в м. Старобільську Луганської області для обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що 19 грудня 2012 року помер її батько ОСОБА_3. За життя батько з відповідачем уклали договір дарування будинку, за умовами якого останній подарував ОСОБА_3 31/100 частину житлового будинку з належною частиною надвірних господарчих будівель та споруд, що розташована на земельній ділянці, розмір якої буде встановлено після видачі державного акту на землю. За життя померлий не виготовував правовстановлюючих документів на земельну ділянку. При цьому питання щодо встановлення меж в натурі також вирішено не було. Вона є єдиною спадкоємицею за заповітом. 13.07.2013 р. вона отримала свідоцтво про право на спадщину за яким вона є спадкоємцем вище вказаної частки житлового будинку. Вважала, що успадкувала від батька і 31/100 частки земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та господарських будівель за адресою: вул. Леніна, 49 в м. Старобільську Луганської області площею 0,1017 га, а тому просила суд визнати за нею право власності.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася надала суду заяву про проведення судового засідання 25.02.2016 р. без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не зявився, надав суду заяву в якій просив суд розглянути справ без його участі, позов не визнав.

Суд, дослідивши надані заяви сторін, матеріали справи, перевіривши наведені в позові доводи приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

ОСОБА_2 згідно Державного акту на право приватної власності на землю та плану зовнішніх меж земельної ділянки є власником 0,1017 га земельної ділянки розташованої на території Старобільської міської ради (вул. Леніна) та передана йому для обслуговування жилого будинку та господарських будівель (а.с.9).

Факт належності відповідачу вказаної земельної ділянки підтверджується і Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, згідно з яким ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :10:002:0308, яка розташована за адресою: вул. Леніна, 49, м.Старобільськ, Луганської області площею 0,1017 га, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

За договором дарування від 10.12.1997 року ОСОБА_3 прийняв у дар, а ОСОБА_2 подарував 31/100 частину житлового будинку з належною частиною надвірних господарчих будівель та споруд, що розташована на земельній ділянці, розмір якої буде встановлено після видачі державного акту на землю, в м.Старобільськ вул. Леніна, 49 Луганської області (а.с.8).

Статтею 22 ЗК України, який діяв на момент укладання договору дарування і втратив чинність з 01.01.2002 року на підставі Кодексу №2768-III ( 2768-14 ) від 25.10.2001, ВВР, 2002, № 3-4, передбачені були підстави для виникнення права власності та права користування земельною ділянкою, а саме право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, заборонялося.

Статтею 23 ЗК України (в ред.1990 р.) було визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, було врегульовано відносини щодо переходу права власності на земельні ділянки у Земельному кодексі України (в ред.1990 р.), а саме право власності на землю виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. При цьому, такий порядок переходу права власності встановлений був незалежно від правової підстави набуття земельної ділянки у власність у порядку безоплатного надання землі для ведення фермерського чи особистого підсобного господарства, для присадибної ділянки, для садівництва, для дачного і гаражного будівництва, а також на підставі успадкування, купівлі-продажу, дарування та обміну, одержання частки землі у спільному майні подружжя, що визначено було у ст. 6 ЗК України (в ред.1990 р.)

Згідно положень ст. 125 ЗК України, в редакції, що діяла до 02 травня 2009 р., право власності на земельну ділянку виникало після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації. Таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку (ст. 126 ЗК).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та обєднання земельних ділянок», який набрав чинності 02.05.2009 р. було внесено зміни до відповідних норм ст.ст. 125 і 126 ЗК щодо посвідчення права власності на земельні ділянки. Зокрема, нова редакція ст. 125 ЗК закріпила загальну умову виникнення прав на земельну ділянку, згідно з якою право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Змінами внесеними Законом України № 3613-VI від 07.07.2011 до ст.126 ЗК України щодо оформлення речових прав на земельну ділянку було визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Договором від 10.12.1997 р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було визначено, що розмір земельної ділянки буде встановлено після видачі державного акту на землю, проте за життя ОСОБА_3 не вчинив заходів спрямованих на встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); одержання Державного акту, що посвідчує це право, а також щодо державної реєстрації цих прав, а отже не набув право власності на спірну земельну ділянку.

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3

19 грудня 2012 року ОСОБА_3 помер.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Луганської області ОСОБА_4 спадкоємцем майна ОСОБА_3, який помер 19 грудня 2012 року є його донька ОСОБА_1, при цьому спадщина, на яку було видане свідоцтво складається з 31/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Леніна, 49 м. Старобільськ Луганської області, який належав померлому на підставі договору дарування від 10.12.1997 р., посвідченого ст.державним нотаріусом державної нотаріальної контори ОСОБА_5

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців).

Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. При переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. При цьому, така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Оскільки, ОСОБА_3 за життя права власності на земельну ділянку площею 0,1017 га, за адресою: вул. Леніна, 49 м. Старобільськ, Луганської області не набув, до складу спадщини вона не входить, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, що не позбавляє її права звернутися до відповідних установ з метою оформлення технічної документації та отримання Державного акта на земельну ділянку, яка необхідна їй для обслуговування 31/100 частини житлового будинку, що була успадкована від батька.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом, вона не порушує питання про стягнення його з відповідача, а з власної ініціативи суд не може вийти за межі позову.

На підставі ст. 1216,1217 ЦК України, ст.ст.22,23 ЗК України (в ред.1990 р.), 125,126 ЗК України, керуючись ст.ст. 10-11, 174, 209-210, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О. Пелих