АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/479/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення юридичного факту , -

в с т а н о в и л а :

27 квітня 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 29 липня 2004 позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, який було розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2012 року. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_7 вказує у позові, що 19 лютого 2008 року, під час перебування у шлюбі, вона з відповідачем ОСОБА_6 придбали автомобіль Шкода Суперб, д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску. Після розлучення позивачу стало відомо, що даний автомобіль переоформлений на іншу особу. Звернувшись до ВОРЕР Управління ДАІ в Черкаській області, позивач дізналась, що згідно облікової кратки № 4691502 від 06 листопада 2012 року, відповідач ОСОБА_6 зняв даний автомобіль з обліку для реалізації.

Позивач ОСОБА_7, вважаючи вказаний автомобіль їх спільним майном, звернулася до суду із даним позовом та просила стягнути з ОСОБА_6 на її користь грошову компенсацію, що становить 55 % вартості автомобіля Шкода Суперб, д.н.з. НОМЕР_1, сірого кольору, 2004 року випуску в розмірі згідно ринкової вартості, встановленої автотоварознавчою експертизою.

03 листопада 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про встановлення юридичного факту, посилаючись на те, що 29 липня 2004 року, він із ОСОБА_7 зареєстрували шлюб. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2012 року даний шлюб було розірвано.

Позивач ОСОБА_6 зазначає, що після розірвання шлюбу, він з ОСОБА_7 до кінця серпня 2013 року продовжували проживати однією сімєю, як родина, у квартирі його матері, в якій були зареєстровані до зазначеної дати, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. ОСОБА_6 звернувся до суду із даним позовом та просив про встановлення юридичного факту проживання його з ОСОБА_7 однією родиною без реєстрації шлюбу з грудня 2012 року до серпня 2013 року.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 листопада 2015 року цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя та цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення юридичного факту обєднано в одне провадження.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2015 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя задоволено частково.

Спільне майно подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розподілено таким чином:

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля «Шкода Суперб», 2004 року випуску, д.н.знак СА0633АІ в сумі 118426,65 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 768 грн. за проведення автотоварознавчої експертизи, 1500 грн. судового збору, а всього 2268 грн.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення юридичного факту проживання однією сімєю відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення прийнято з порушенням норми матеріального і процесуального права. Просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2015 року про часткове задоволення позову ОСОБА_7 та відмовити у задоволенні позову. Задовольнити його позовну заяву про встановлення факту проживання з ОСОБА_9 з грудня 2012 року по серпень 2013 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника позивача, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не повністю.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову про розподіл спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з доведеності вимог позивачем, посилаючись, що всебічне дослідження усіх обставин справи і письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, дають обєктивні підстави вважати, що позов про розподіл спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню. Спільне майно подружжя розподілено, стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля «Шкода Суперб», 2004 року випуску, д.н. знак НОМЕР_1 у сумі 118 426,65 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову про встановлення юридичного факту проживання однією сімєю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з грудня 2012 року по серпень 2013 року, та те, що вони були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, а також те, що автомобіль марки «Шкода Суперб» був реалізований за погодженням позивача ОСОБА_7, а кошти було витрачено на борги подружжя в період шлюбу.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог по розподілу спільного майна подружжя, стягнення з відповідача грошової компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля «Шкода Суперб» в сумі 118426,65 грн., оскільки даний висновок суду є помилковим, таким, який не відповідає обставинам справи та вимогам закону, так як судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 29 липня 2004 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2012 року. Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно інформації, наданої ВОРЕР Управління ДАІ УМВС України в Черкаській області від 15 квітня 2015 року № 13/14-2566, а саме із облікової картки приватного транспортного засобу СА0633АІ вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 19 лютого 2008 року ОСОБА_6 є власником легкового автомобіля «Шкода Суперб», 2004 року випуску, д.н. знак НОМЕР_1.

Згідно даних облікової картки № 4691502 від 06 листопада 2012 року вбачається, що вказаний автомобіль був знятий ОСОБА_6 з обліку для реалізації. Дана інформація також вбачається із відповіді УДАІ УМВС Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговуванням м. Черкаси, Черкаського та Чигиринського районів від 23 травня 2015 року № 15/11-1322. Оскільки, шлюб між сторонами було розірвано 13 грудня 2012 року, то спірний автомобіль був проданий відповідачем ОСОБА_6 в період перебування в шлюбі в листопаді 2012 року.

Позивач ОСОБА_7 звернулася до суду з даним саме з позовом про поділ спільного майна подружжя та просила про поділ даного спірного автомобіля, та стягнути з ОСОБА_6 на її користь грошову компенсацію в розмірі 55 % вартості автомобіля «Шкода Суперб», д.н.з. НОМЕР_1, сірого кольору, 2004 року випуску, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вказаний автомобіль є їх спільним майном та половину коштів після його продажу вона не отримала від ОСОБА_6

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із позовом, ОСОБА_7 просила відступити від рівності часток сторін по 1/ 2 частині кожному, та стягнути на її користь 55 % вартості спірного автомобіля, посилаючись на інтереси їх неповнолітнього сина, який проживає з нею. Однак, судом першої інстанції позов задоволено частково та стягнуто на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля.

З вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки вважає, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, а саме автомобіля, який було продано в період перебування сторін в шлюбі не підлягає задоволенню, на що судом першої інстанції не було звернуто уваги, оскільки згідно ч. 2 ст.65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина та чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Як вбачається із наявних матеріалів справи та не заперечується сторонами, що ОСОБА_7 не ставилося питання про визнання недійсним договору-купівлі продажу спірного автомобіля, оскільки згоди на продажу автомобіля нею не давалось.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розподіл спільного майна подружжя спірного автомобіля, який було продано в період шлюбу. Отже, у суду були відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_6 1/2 частини вартості за проданий ним в шлюбі автомобіль, оскільки позивачем ОСОБА_7 невірно обрано спосіб захисту своїх порушених прав.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням вищезазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи спір, повинен був установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З огляду на викладене, в цій частині щодо скасування рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_7 та стягнення грошової компенсації 1 / 2 вартості автомобіля, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 є обґрунтованими та підлягають задоволенню колегією суддів.

Однак, в іншій частині доводи апеляційної скарги щодо задоволення вимог, поданої ОСОБА_6 заяви про встановлення факту проживання однією сімєю, є безпідставними і необґрунтованими, тому не підлягають до задоволення колегією суддів, оскільки рішення суду першої інстанції в цій частині є законним і обґрунтованим. Підстав для задоволення вимог ОСОБА_6 щодо встановлення факту проживання однією сімєю з ОСОБА_7 у суду немає.

ОСОБА_6, звертаючись до суду із позовом про встановлення юридичного факту проживання з ОСОБА_7 однією родиною без реєстрації шлюбу з грудня 2012 року до серпня 2013 року, посилався на те, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_7, 13 грудня 2012 року, вони до кінця серпня 2013 року проживати однією сімєю та вели спільне господарство, а спірний автомобіль був реалізований за 7000 дол. США в період шлюбу.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

ОСОБА_6 не доведено факту проживання його однією сімєю без шлюбу у вказаний ним період з ОСОБА_7

Свідки, допитані в суді першої інстанції також не підтвердили факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з грудня 2012 року по серпень 2013 року.

Доводи апелянта про те, що після розлучення ОСОБА_7 разом із їх неповнолітнім сином проживали у квартирі, яка на праві приватної власності належить його матері, де вони були зареєстровані, не можуть свідчити про перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах.

Колегія суддів, вважає, що слід зазначити, про те що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сімєю, термін спільного проживання (не менше пяти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом), крім того, важливою складовою є відсутність спору про право, в звязку із чим акт від 02 жовтня 2015 року, довідка від 28 вересня 2015 року № 499, акт від 03 жовтня 2015 року та фотокартки, надані ОСОБА_6 на підтвердження своїх позовних вимог, носять субєктивний характер, що також не підтверджує факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Виходячи із викладеного, колегія суддів вважає, що не підлягають до задоволення доводи апелянта ОСОБА_10 про задоволення його позовних вимог про встановлення юридичного факту, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, так як факт спільного проживання однією сімєю з ОСОБА_7 у період з грудня 2012 року по серпень 2013 року заявником не доведений, не надано жодного допустимого доказу на підтвердження вимог про визнання цього факту. Крім того, вказаний заявником час проживання однією сімєю, відповідно до положення п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК, є суттєво коротким і ним не вказано для чого саме потрібно встановити даний факт, оскільки в цей період сторонами спільного майна не було придбано, на яке вони могли б претендувати в разі розподілу.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обовязок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині часткового задоволення позовних вимог, оскільки судом було неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, невірно застосовано норми матеріального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є обовязковою підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення або зміни рішення, тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя слід відмовити. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України , стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки колегією суддів скасовано рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, то судові витрати, стягнуті на користь позивача з відповідача не підлягають стягненню. Апелянтом ОСОБА_6 не ставилося питання щодо стягнення на його користь судових витрат з позивача у разі відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_7 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя та стягненні судових витрат з ОСОБА_6.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :