Справа № 686/1157/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2016 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Либідь» про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

18 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Либідь» про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 09 листопада 2009 року вона була прийнята на роботу до ТзОВ «Либідь» відповідно до трудового договору, а 12 жовтня 2010 року звільнена з місця роботи за власним бажанням згідно ст. 38 п. 1 КЗпП України. В день звільнення 12 жовтня 2010 року вона отримала заробітну плату, за яку особисто розписалася, а також особисто отримала трудову книжку, в якій був здійснений запис про звільнення 12 жовтня 2010 року згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Через деякий час, позивач повернулась працювати на ТОВ «Либідь» на посаду бухгалтера по обліку ТМЦ та була прийнята на роботу на підставі трудового договору, а 30 листопада 2011 року нею до керівника підприємства було подано заяву про звільнення з місця роботи за власним бажанням згідно ст. 38 п. 1 КЗпП України. При звільненні з ТОВ «Либідь» підприємство розрахувалось з нею по заробітній платі, де нею було особисто зроблено підпис у відомості про отримання заробітної плати. Але наказу про звільнення з місця роботи та трудової книжки їй підприємство не надало. При неодноразовому зверненні про отримання трудової книжки, їй вказували, що надати трудову книжку поки не мають можливості, оскільки в ній ще не зроблений запис про звільнення з місця роботи.

Вказує, що через невидачу трудової книжки з вини відповідача вона не мала змоги влаштуватися на роботу або хоча б стати на облік у центр зайнятості як безробітна, а тому була позбавлена будь-яких засобів для власного існування та забезпечення сімї. У подальшому в звязку з погіршенням стану здоровя їй довелось зробити декілька операцій, тому у звязку з поганим самопочуттям та довготривалим реабілітаційним після операційним періодом протягом 2012-2015років в неї не було можливості звернутись письмово до керівництва підприємства з вимогою про надання трудової книжки.

Зазначає, що неодноразово зверталась до підприємства як усно так і письмово з вимогою щодо отримання трудової книжки, проте так і не отримала такої.

А тому просить зобовязати ТОВ «Либідь» видати їй належним чином оформлену трудову книжку, зазначивши дату видачі трудової книжки. Встановити факт звільнення з ТзОВ «Либідь» за власним бажанням 30.11.2011 року. Стягнути з ТОВ «Либідь» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2011 р. по 24.03.2016 р. відповідно до приписів Постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», в розмірі 50323,82 грн.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги та просила задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, вказавши, що на підприємстві відсутня трудова книжка позивача, оскільки така позивачем при повторному працевлаштуванні не подавалася до підприємства, а тому видати її вони не мають можливості. Крім того вказала що, із заявою про видачу дублікату трудової книжки, у звязку з її втратою, позивач не зверталась. При цьому просила застосувати строки давності звернення до суду для вирішення трудових спорів.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню внаслідок наступного.

Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 09 листопада 2009 року позивач була прийнята на роботу до ТОВ «Либідь» відповідно до трудового договору, а 12 жовтня 2010 року звільнена з місця роботи за власним бажанням згідно ст. 38 п. 1 КЗпП України, про що вбачається із копії трудової книжки позивача.

Відповідно до наказу № 54-11-10 від 01.11.2010 року позивача (Магеру) ОСОБА_3 призначено на посаду бухгалтера по обліку товарно матеріальних цінностей ТОВ «Либідь» за трудовим договором. Підстава : заява від 01.11.2010 р., трудовий договір, посадова інструкція, договір матеріальної відповідальності.

30.11.2011 року наказом № 37-11-11 позивача звільнено з посади бухгалтера по обліку ТМЦ ТОВ «Либідь» за власним бажанням. Підстава : заява (Магери) ОСОБА_3 від 30.11.2011 року.

Як вбачається із копій вищевказаний наказів, директором ТОВ «Либідь» у даний період був ОСОБА_4, який і підписав дані накази.

Відповідно до наказу № 4 від 08.05.2002 р. директором ТОВ «Либідь» призначено ОСОБА_4

При цьому, як вбачається із витягу єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, з 26.03.2015 року керівником ТОВ «Либідь» є ОСОБА_5

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України ОСОБА_1, ТОВ «Либідь» нарахувало заробітну плату гр. ОСОБА_3 за період з 01.01.2010 р. по 30.11.2011 р. та були сплачені страхові внески в повному обсязі. Сплачував лише один страхувальник ТОВ «Либідь». Інші страхувальники, які нараховували заробітну плату ОСОБА_3 та сплачували страхові внески за період з 01.01.2010 р. по 31.12.2015 р. відсутні.

Згідно бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Либідь» як найманий працівник на загальних підставах з трудовою книжкою за період з 09.11.2009 р. по 30.11.2011 р., за який були нараховані та сплачені страхові внески в повному обсязі. В поданій звітності ТОВ «Либідь» по персоніфікованому обліку за 2009 рік зазначено дату прийому на роботу гр. ОСОБА_3 09.11.2009 р. Інформація щодо дати закінчення трудових відносин гр.. ОСОБА_3 в базі даних відсутня.

Відповідно до довідки ТОВ «Либідь» про розмір середньої заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, розмір середньої заробітної плати ОСОБА_3 за жовтень та листопад 2011 р. складав 999 грн. 97 коп. за місяць.

18.11.2015 р., 20.11.2015 р. та 21.12.2015 р. ОСОБА_1 засобами поштового звязку рекомендованими листами направляла заяви ТОВ «Либідь» з вимогами повернення трудової книжки, які отримані уповноваженою особою товариства. Письмової відповіді на такі листи підприємство не надавало.

Із оглянутого в судовому засіданні оригіналу книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТОВ «Либідь» вбачається, що (Магера) ОСОБА_6 надала трудову книжку 09.11.2009 року, а забрала 12.10.2010 р. при звільненні, про що і розписалася. Відомостей про те, що ОСОБА_1 надавала трудову книжку при повторному працевлаштуванні на підприємство, а саме 01.11.2010 р., книга обліку не містить.

При цьому свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначив, що в період коли він був директором ТОВ «Либідь», ОСОБА_8 при повторному працевлаштуванні на ТОВ «Либідь», а саме 01.11.2010 р. трудову книжку не надавала. Вказав, що її було прийнято на роботу без трудової книжки і вона повинна була її донести, проте таку не принесла. При цьому зазначив, що їй довіряли, а тому він впевнений був, що вона таку принесе. Крім того зазначив, що до нього особисто зверталася ОСОБА_1 щодо повернення трудової і ним усно було повідомлено останній, що потрібно її ідентифікаційний код, щоб подивитися по базі. Після другого звернення ОСОБА_1 він їй повідомив, що на даному підприємстві він не працює, при цьому вказав, що він встановив, що така трудова книжка відсутня, а тому може посприяти у видачі дублікату.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні вказала, що в період коли вона працювала на ТОВ «Либідь», вона особисто оформляла документи на ОСОБА_1 і що остання при повторному працевлаштуванні трудової книжки не надала, а тому вона і не вносила дані до книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. При цьому зазначила, що ОСОБА_1 мала донести трудову книжку, однак такої не принесла.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п. 1.3. Інструкції №58 про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Мінюсту України та Мінзахисту України від 29.07.1993 року, при влаштуванні на роботу працівники зобов"язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Відповідно до п.2.26 Інструкції №58 про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Мінюсту України та Мінзахисту України від 29.07.1993 року, днем звільнення вважається останній день роботи. Про отримання трудової книжки працівник повинен розписатися в особовій картці та книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них.

Аналізуючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 дійсно працювала на ТОВ «Либідь», а 30.11.2011 року на підставі поданої нею зави була звільнена з роботи за власним бажанням. В день звільнення вона отримала заробітну плату, за яку особисто розписалася, про що не заперечує ні позивач, а ні представник відповідача. Так, позивач зобовязана була здати трудову книжку на підприємство, проте при повторному працевлаштуванні на ТОВ «Либідь» такої не надала, що підтвердили свідки в судовому засіданні та оглянутий в судовому засіданні журнал обліку трудових книжок.

А тому, вимога щодо повернення трудової книжки є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що при прийомі на роботу до ТОВ «Либідь» нею було здано до цього підприємства оригінал її трудової книжки, напротивагу відповідачу, який довів, що дана трудова книжка позивачем на підприємство не надавалася.

Відповідно до ч.4 ст. 235 КЗпП України, п.4.1. вказаної Інструкції, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 сама не подала трудової книжки на ТОВ «Либідь» при повторному працевлаштуванні, інших відомостей позивач суду не надала, а судом таких не здобуто, а тому вини ТОВ «Либідь» у цьому не має.

Тому, суд відхиляє твердження позивача щодо того, що через невидачу трудової книжки з вини відповідача позивач не мала змоги влаштуватися на роботу, оскільки вини відповідача у цьому не має, так як позивач сама не подала трудову книжку.

Таким чином, вимога щодо стягнення середнього заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 01.12.2011 р. по 24.03.2016 р. відповідно до приписів Постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», в розмірі 50323,82 грн. задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про встановлення факту звільнення ОСОБА_1 з ТОВ «Либідь» за власним бажанням 30.11.2011 р., то сліз зазначити, що даний факт є безспірним, оскільки відповідачем він не заперечується, при цьому ТОВ «Либідь» видано наказ про звільнення ОСОБА_1 30.11.2011 р. саме за власним бажання, а тому даний факт встановленню не підлягає.

При цьому слід зазначити, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду через чотири роки після звільнення. Суд не приймає до уваги пояснення позивача щодо того, що у звязку із погіршенням стану здоровя вона не мала змоги звернутися до керівництва з приводу повернення їй трудової книжки, оскільки надані суду виписки із лікарень датовані з 31.03.2014р 04.04.2014 р., та з 01.09.2015 р. 04.09.2015 р., а звільнена ОСОБА_1 з роботи була 30.11.2011 р. на підставі її заяви. Тому з 2011 р. - 2015 р. (за мінусом 4 днів у 2014 р. та 4 днів у 2015 році) позивач мала змогу звернутися як до ТОВ «Либідь» так і до суду, проте цього не зробила.

Суд відхиляє твердження позивача про те, що строк коли позивач дізналася про порушення свого права є триваючим, оскільки період з якого право ОСОБА_1 на отримання трудової книжки при звільненні вважається порушеним, розпочинається з дня наступного за днем звільнення. При цьому, позивач достеменно знала дату свого звільнення.

А тому суд, враховує доводи відповідача про те, що позивач пропустив встановлені трудовим законодавством строки для звернення до суду із позовом.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно до роз"яснень, зроблених у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються судом незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов"язаний перевірити та обговорити причину пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з"ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов"язки сторін.

Матеріалами справи встановлено, що позивач з заявою про поновлення строку на звернення до суду не звертавлася, клопотання про поновлення пропущеного строку не заявляла, причини пропуску та доказів в підтвердження наявності поважних причин пропуску звернення до суду з позовом не надала, не встановлено їх і в судовому засіданні.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Либідь» про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 24, 24-1, 47, 48, 233-235, КЗпП України, ст.ст. 3, 11, 57-64, 88, 209, 213-218, 294 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Либідь» про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів до апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :