АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Іванченко М.М.
№22-ц/796/4804/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Перетятько А.К.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Чабарай М.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до комерційного комунального унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» про стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ККУП «ФК «Житло-інвест» в якому просила з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з відповідача на її користь реституцію вартості фінансової послуги, що визнана недійсною у сумі 1 301 220 грн., 212 570 грн. 62 коп. - подвійної суми 3% річних, 1 181 546 грн. 21 коп. - подвійної суми інфляційних витрат, 803 981 грн. 64 коп. - подвійної суми за користування чужими грошовими коштами, 123 537 грн. 82 коп. - подвійна суми компенсації упущеної вигоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 03 вересня 2010 року між сторонами укладено договір № КНТР-000648/кВ, яким передбачалась участь ОСОБА_4 у ФФБ житлового будинку по проспекту Правди, 80-82 у м. Києві. Запланований строк введення вищевказаного житлового будинку в експлуатацію, згідно договору,- грудень 2010 року. Також укладено договір ДВМП-000648 від 06 жовтня 2010 року, яким відповідач відступив на користь позивача майнові права на квартиру АДРЕСА_1. Вказані договори були визнані недійсними рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили.

А тому, оскільки договори визнані недійсними, відповідач незаконно утримує весь час її кошти, внаслідок чого їй було заподіяно збитки.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 до ККУП «ФК «Житло-інвест» про стягнення коштів - задоволено частково.

Стягнуто з ККУП «ФК «Житло-інвест»на користь ОСОБА_4 кошти у розмірі 679 526 грн. 00 коп.

Стягнуто з ККУП «ФК «Житло-інвест» в дохід держави судовий збір у розмірі 6 795 грн. 26 коп.

У решті заявлених позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване та незаконне. Та зазначає, що судом неправильно встановлені обставини справи, що мають значення по справі. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано Постанову Київського апеляційного господарського суду від 02 листопада 2010 року №30/13 та рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року

Представники позивача в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача ККУП «ФК «Житло-інвест» у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 вересня 2010 року між ОСОБА_4 та ККУП ФК «Житло-інвест» укладено договір № КНТР-000648/кв від 03 вересня 2010 року про участь у фонді фінансування будівництва.

Пунктом 1.3.Договору визначено, що ОСОБА_4 передає ККУП ФК «Житло-інвест» в управління грошові кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування, а відповідач в свою чергу зобов'язався здійснити управління залученими коштами в інтересах позивача. Об'єктом інвестування є квартира АДРЕСА_1, поверх 20, кількість кімнат 2, загальна проектна площа 72,29 кв.м, житлова площа 39 кв.м, житлового будинку з вбудовано- прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на АДРЕСА_1 (а.с. 50-52).

Відповідно до наявних в матеріалах справи квитанцій від 06 вересня 2010 року, 10 вересня 2010 року та 05 жовтня 2010 року позивачем на виконання договору від 03 вересня 2010 року № КНТР-000648/кв про участь у фонді фінансування будівництва було перераховано на рахунок відповідача 679 526 грн. (а.с. 54-56).

06 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ККУП ФК «Житло-інвест» укладено договір № ДВМП-000648 про відступлення майнових прав, умовами якого визначено, що відповідач відступив на користь позивача майнові права на квартиру АДРЕСА_1, які належать відповідачу на підставі договору № 69/А-22 про організацію спорудження об'єкта будівництва від 02 березня 2010 року (а.с. 53).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року визнано недійсним договір № КНТР-000648/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 03 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ККУП ФК «Житло-інвест» та визнано недійсним договір № ДВМП-000648 відступлення майнових прав від 06 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ККУП «Житло-інвест», яке набрало законної сили 26 жовтня 2015 року (а.с. 84-89).

Частиною 1 ст.236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У відповідності до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

У п.п.5,10 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року визнано недійсним договір № КНТР-000648/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 03 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ККУП ФК «Житло-інвест» та визнано недійсним договір № ДВМП-000648 відступлення майнових прав від 06 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ККУП ФК «Житло-інвест», а тому слід застосувати наслідки недійсності вказаних договорів, стягнувши з відповідача на користь позивача сплачені нею за договором кошти в сумі 679 526 грн. 00 коп.

Колегія суддів вважає необгунтованими вимоги позивача про те, що відповідач несе відповідальність за порушення строків будівництва, а тому їй завдані збитки у вигляді упущеної вигоди, з огляду на таке.

Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, як-от: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками, вина. За відсутності хоча б одного з визначених елементів цивільна відповідальність не настає. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладається на позивача обов'язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. Судом установлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на теоретичному прибутку. За вказаних обставин наведені позивачем розрахунки упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який ОСОБА_4 мала отримати.

Вимоги позивача щодо застосування наслідків ч.2 ст.230 ЦК України, а саме щодо подвоєння збитків, у зв'язку з введення в оману, які завдані ОСОБА_4 відповідачем не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як вбачається з рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року, яким визнано недійсним договір № КНТР-000648/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 03 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ККУП ФК «Житло-інвест» та визнано недійсним договір № ДВМП-000648 відступлення майнових прав від 06 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ККУП ФК «Житло-інвест» на підставі ст. ст.203,215 ЦК України

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стороною позивача не доведено умислу відповідача, щодо приховування від ОСОБА_4 обставин, які мали істотне значення та не надано доказів того, що договори були визнані недійсними на підставі ст.230 ЦК України.

Щодо вимог позивача про стягнення з ККУП ФК «Житло-інвест» на її користь суми 3 % річних, суми інфляційних витрат та процентів за користування чужими грошовими коштами необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК підставою застосування передбаченою цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч.1 ст.612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Положенням ч.3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Згідно з положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 вищезазначеної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ККУП ФК «Житло-інвест» не прострочило виконання грошового зобов'язання. Крім того, необхідно зазначити, що у позивача виникає право вимоги для відшкодування коштів виникає зі вступом в законну силу рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: