ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_4, на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом.

Зазначала, що 05 жовтня 2009 року вона надала у борг своєму брату ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 4 500 дол. США та 500 дол. США, про що між сторонами складено відповідну розписку.

Згідно із розпискою, складеною відповідачем від 21 жовтня 2009 року позивач надала йому у борг грошові кошти у розмірі 4 500 дол. США.

26 вересня 2011 року ОСОБА_3 надала у борг ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 100 дол. США.

Відповідач грошові кошти, отримані в борг у розмірі 9 600 дол. США, не повернув, у зв'язку із чим вона звернулась до суду із позовом, у якому просила стягнути із відповідача борг у розмірі 9 600 дол. США, що на час подання позову становить 77 500 грн 13 коп.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за розписками у розмірі 9 600 дол. США, що станом на день ухвалення рішення становить 113 664 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_4, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволеннюз таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем доведено наявність боргових зобов'язань у відповідача перед позивачем, позовні вимоги заявлені в іноземній валюті, у зв'язку із чим сума боргу підлягає стягненню шляхом переведення іноземної валюти в українську гривню за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення суду. Оскільки відповідачем не було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності в порядку, визначеному положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 267 ЦК України, то у суду відсутні правові підстави для його застосування.

Проте погодитись із такими висновками не можна, враховуючи наступне.

Судами встановлено, що 05 жовтня 2009 року ОСОБА_6 склала розписку про те, що вона надала своєму брату ОСОБА_4 у борг 4 500 дол. США та 500 дол. США (а. с. 6).

21 жовтня 2009 року ОСОБА_4 склав розписку про те, що він отримав у борг від ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 4 500 дол. США, які зобов'язався повернути (а. с. 7).

26 вересня 2011 року відповідач склав розписку про те, що він отримав у борг від своєї сестри ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 100 дол. США, які зобов'язався повернути.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник, як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що розписка складена 05 жовтня 2009 року особисто позивачем, про те, що вона надала у борг своєму брату грошові кошти у розмірі 4 500 дол. США та 500 дол. США, однак суди на зазначену обставину уваги не звернули та відповідного правового висновку з цього приводу не зробили.

Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252‒255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення суду та подаючи до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу, відповідач заявляв клопотання про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення боргу за розписками, складеними 05 жовтня 2009 року та 21 жовтня 2009 року, однак суди на зазначені обставини уваги не звернули, відповідного правового висновку з цього приводу не зробили.

Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення та задовольняючи позов, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, не встановив фактичних обставин справи, не дослідив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не з'ясував, чи є надані позивачем розписки беззаперечним доказом отримання відповідачем грошових коштів, не звернув увагу на те, що розписка від 05 жовтня 2009 року написана позикодавцем, а не позичальником, що суперечить вимогам норм ст. 1047 ЦК України, розписки не місять повної інформації про особу позичальника, підстави їх складання та строк повернення наданих у борг грошових коштів, дійшов передчасного висновку про наявність договірних правовідносин між сторонами та укладення договорів позики; не з'ясував, чи зверталась позивач до відповідача із вимогами про повернення грошових коштів відповідно положень 1049 ЦК України.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303. 315 ЦПК України, переглядаючи рішення суду першої інстанції, вказані порушення суду не усунув, доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив та не спростував, не звернув уваги на те, що відповідач заперечував факт отримання ним грошових коштів за борговими розписками та в апеляційній скарзі посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, однак належних правових висновків з цього приводу суд не зробив, дійшов передчасного висновку про залишення заочного рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_4, задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді:В.П. Гончар Т.П. Дербенцева О.В. Попович В.О. Савченко