Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/1739/15-ц Головуючий у 1-й інст. Щербаченко І. В.
Категорія 52 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Галацевич О.М., Матюшенка І.В.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 лютого 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Коростишівської районної державної адміністрації (далі - Орган опіки та піклування Коростишівської РДА), за участю прокурора про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи його тим, що з 06.04.2013 року по 22.04.2015 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки відповідач самоусунувся від дитини, перестав спілкуватися з нею, аліменти не сплачує, ніяких коштів на утримання дитини не надає, ухиляється від виконання своїх батьків обов'язків, просила суд задовольнити її позов.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі порушується питання про скасування оскаржуване рішення суду та прийняття нового про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги, особи які подали апеляційну скаргу, посилаються на те, що суд не об'єктивно дослідив всі обставини справи, надав не вірну правову оцінку доказам по справі, рішення суду не відповідає вимогам закону.

Приймаючи рішення суд не взяв до уваги наявних у справі доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання їх спільної дитини.

Також у апеляційній скарзі зазначається, що доводи ОСОБА_4 щодо здійснення позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною є необґрунтованими та останній не надав доказів на підтвердження даної обставини.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», зокрема передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно п. п. 15, 16 постанови пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

В державі Україна законодавчо встановлений пріоритет сімейного виховання дитини (ст. 5 СК України), а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2013 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року н.

Із матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 22.04.2015 року шлюб між сторонами було розірвано, малолітню ОСОБА_5 залишено на виховання матері (а.с.9). Відповідач аліменти на утримання дочки не сплачує та має заборгованість у сумі 4580,65 грн. (а.с.10).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 вказувала на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки останній не виконує свого батьківського обов'язку щодо виховання дитини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно довідки-розрахунку № 420 від 11.02.2016 року заборгованість ОСОБА_4 по аліментах станом на 01.02.2016 року становить 4330,65 грн. (а. с. 57).

Також у матеріалах справи мітяться копії квитанцій про поштові перекази аліментів на ім`я ОСОБА_2 на загальну суму 2256,00 грн. (а. с. 56).

Висновком органу опіки та піклування Коростишівської районної державної адміністрації № 02-36/4138 від 02.11.2015 року, визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітньої доньки ОСОБА_5 (а. с. 7).

Крім того, із показів свідка ОСОБА_6 судом встановлено, що ОСОБА_4 надавав певні кошти на лікування дитини.

Відтак, суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів невиконання відповідачем батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки останнього, щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками.

Обставини, на які посилається позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції та позбавлення відповідача батьківських прав. Крім цього, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Судом першої інстанції при розгляді справи, обставини, на які містяться посилання в апеляційній скарзі, перевірялись. Висновки суду щодо відмови у задоволенні заявлених вимог ґрунтуються на доказах, наданих сторонами, їх правова оцінка сумніву не викликає. До правовідносин, які склалися між сторонами у зв'язку з виникненням спору, правильно застосовані норми матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено в інтересах дитини, з урахуванням вимог закону, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: