УХВАЛА

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: державний нотаріус Шостої Львівської державної нотаріальної контори Шургот Наталія Степанівна, реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 6 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 квітня 2006 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори Шургот Н.С., згідно якого вона подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 49,8 кв. м.

При цьому зазначала, що у 2005 році помер її чоловік - ОСОБА_7, унаслідок чого вона перенесла сильні психологічні переживання, погіршилось здоров'я, душевний стан та спосіб життя, у зв'язку з чим вона фізично не могла себе обслуговувати, потребувала постійного стороннього догляду, а також покращення матеріального забезпечення.

Крім того, після смерті чоловіка вона захворіла, загострилась гіпертонічна хвороба і різко впав зір внаслідок катаракти. У цей час свою допомогу їй запропонувала сусідка по будинку - ОСОБА_4, яка допомагала їй з оформленням спадщини та супроводжувала до нотаріуса.

Згодом ОСОБА_4 привела її до нотаріуса, в якої були готові документи на оформлення договору дарування квартири, та шляхом обману переконала її, що підписується договір довічного утримання. Нотаріус не роз'яснила зміст укладеного між сторонами договору. ОСОБА_4 обіцяла, що забезпечить їй достойну старість, матеріальне забезпечення і медичне обслуговування. Однак, з часом усвідомила, що підписала суто договір дарування свого єдиного житла. Вважала, що під час укладення вказаного договору вона помилялася щодо природи договору.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених вимог, визнати недійсним договір дарування квартири від 20 квітня 2006 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказану квартиру та поновити державну реєстрацію її права власності; зобов'язати відповідачку надати правовстановлюючі документи на квартиру.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 6 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходили із того, що позивачка на момент укладення спірного договору була в повній мірі ознайомлена з усіма його умовами та наслідками, про що їй роз'яснено нотаріусом, і укладення договору дарування проводилось з її ініціативи, вона розуміла права та умови за цим договором. При цьому послалися на те, що позивачкою не доведено незадовільний стан здоров'я, який позбавляв її усвідомлювати та розуміти значення своїх дій при укладені спірного договору й що під час його укладення мала місце помилка стосовно правової природи правочину та його правових наслідків та наявність обставин, які зумовлюють визнання договору недійсним.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування

(а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень судам, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При новому розгляді справи судам слід повно з'ясувати фактичні обставини справи, дати належну правову оцінку доказам і врахувати правову позицію викладену у постановах Верховного Суду України № 6-202 цс 15 від 21 жовтня 2015 року та № 6-1364 цс 15 від 3 лютого 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилалась на те, що після смерті чоловіка вона важко захворіла, загострилась гіпертонічна хвороба і різко впав зір внаслідок катаракти. Відповідачка допомагала їй з оформленням спадщини та супроводжувала до нотаріуса й обіцяла, що забезпечить їй достойну старість, матеріальне забезпечення, медичне обслуговування та безстрокове проживання в квартирі, що суперечить правовій природі договору дарування. Під час укладення вказаного договору вона не могла керувати своїми діями та повною мірою усвідомлювати їх, так як у зв'язку з лікуванням, постійно виникали запаморочення голови, а проблеми з зором були причиною того, що вона не могла повною мірою бачити документ, який підписувала. Після укладення спірного договору вона продовжує проживати у квартирі, сплачувати комунальну платежі за користування послугами у даній квартирі і жодної матеріальної компенсації від відповідачки не отримала. Будучи людиною похилого віку, припустилася помилки, не маючи наміру дарувати свою квартиру сторонній особі.

У порушення вимог ст. ст. 214-215, 315 ЦПК України суди доводів позивачки не перевірили, належним чином фактичні обставини справи не встановили, не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, не навели мотивів відхилення доводів позивачки.

Крім того, на виконання вимог п. 1 ч.6 ст. 130 ЦПК України суду слід уточнити позовні вимоги, так як позивачка посилалась на положення ст. ст. 229-233 ЦК України, а також на те, що не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, що є взаємовиключними підставами недійсності правочину.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 6 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик