Справа №: 398/5433/15-ц
"12" квітня 2016 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого........ОСОБА_1
при секретарі........ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_3 справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням,-
Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про визнання його втратившим право користування жилим приміщенням.Свої вимоги мотивує тим, 27.06.1989 року їхній сім»ї був виданий ордер №538 на житлове приміщення.На підставі даного ордеру вона, її чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_5 отримали квартиру АДРЕСА_1. Квартира не приватизована .Фактично з 2003 року відповідач не проживає в даній квартирі, не несе витрати по її утриманню. Вона повинна сплачувати за комунальні послуги і за відповідача, як за додаткового члена своєї сім»ї , не може оформити субсидію. Тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.
Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить його задоволити, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання двічі не з явився , про час розгляду справи повідомлений належним чином .Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає ,що позов підлягає задоволенню.
Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).
Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою».
Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57 цс 11.
Наведене свідчить, що задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням можливий лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку у якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або члена сім'ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на то причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання понад встановлений законодавством термін.
Згідно ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Наявність факту реєстрації відповідача в спірній кімнаті перешкоджає позивачу , як наймачу кімнати, належним чином користуватися даним житлом..Тому відповідача можливо визнати таким, що втратив право користування даним жилим приміщенням .
Керуючись ст.ст.71,72 ЖК Української РСР , ст..ст. 209,215 ЦПК України,-
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою № 132 по вул.. К.Лібкнехта , 42 у м.Олександрії Кіровоградської області .
Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто судом , що його ухвалив , за письмовою заявою відповідача , поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Головуючий