АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/868/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 6 Пироженко В.Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М. , Бородійчука В. Г.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Управління архітектури та містобудування Виконкому Черкаської міської ради, третя особа ОСОБА_8, про визнання права власності на самовільне будівництво , -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Управління архітектури та містобудування Виконкому Черкаської міської ради, третя особа ОСОБА_8, про визнання права власності на самовільне будівництво.

Свої вимоги обгрунтовув тим, що згідно договору купівлі-продажу від 08 грудня 2006 року ним було придбано 3/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1. Співвласником 2/5 частин вказаного домоволодіння є ОСОБА_8

Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 389 кв. м., яка на даний час позивачем приватизована, про що свідчить копія державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1. У 2007 році, у зв'язку з житловою необхідністю, він до літньої кухні зробив добудову для подальшої газифікації цієї будівлі. А тому, просив суд визнати право власності на самочинно збудований житловий будинок з мансардою , літер «Б -1» по АДРЕСА_1.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2008 року було визнано за ОСОБА_7 право власності на самочинно збудований житловий будинок з масандрою , літер «Б -1» по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу на дане рішення, в якій просить скасувати рішення, так як вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухваливши нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони по справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_7 визнав апеляційну скаргу та погодився з її доводами.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вказана літня кухня з прибудовами збудована з дотриманням санітарних, пожежних та інших вимог, що підтверджується висновком № 144/буд. будівельно-технічного дослідження від 16 квітня 2008 року ТОВ «Контакт-Сервіс», що стало підставою для визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок з мансардою.

Колегія суддів вважає, що судом безпідставно та необґрунтовано задоволено позов, оскільки висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи і наявних у справі доказах, а рішення суду ухвалено з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: - про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки; - про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво; - про відшкодування витрат на будівництво, здійснене на земельній ділянці, яку особі не було відведено; - про знесення самочинно збудованого нерухомого майна; - про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову; - про стягнення витрат, пов'язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створене у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

Так, колегією суддів за матеріалами справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 08 грудня 2006 року позивачу ОСОБА_7 належить 3/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 ( а. с. 8 т.1).

Позивач, на вказаній земельній ділянці, без відповідних проектів та дозволів самочинно побудував літню кухню з прибудовами, яка згідно даних технічного паспорту вказана вже житловим будинком з мансардою та позначена літ. «Б-1».

16 квітня 2008 року ТОВ «Контакт-Сервіс» на замовлення гр. ОСОБА_7 надало висновок № 144/буд. будівельно-технічного дослідження, в якому зазначено, що на підставі результатів обстеження самовільно перебудованої та добудованої будівлі житлового будинку літ. «Б-1», розташованої за адресою: АДРЕСА_1, вивчення нормативних будівельних документів, станом на 16 квітня 2008 року зроблений висновок, що конструктивні елементи самовільно перебудованої та добудованої будівлі виконані з урахуванням діючих будівельних норм і правил ( а. с. 9 - 25 т.1).

В позові позивач посилається на те, що ним самочинно побудовано будівлю житлового будинку з мансардою для подальшої газифікації та просив суд на підставі ст.ст. 328, 331 ЦК України визнати право власності на самочинно збудований житловий будинок з мансардою літ. «Б-1» , розташований по АДРЕСА_1.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на викладення вимог позивача та задовольнив позовні вимоги на підставі ст. 376 ЦК України.

Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку з викладеним звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого, чи його відсутність, дають підстави вважати про наявність спору.

Однак, суд першої інстанції не перевірив належним чином порушення права інших осіб, а саме суміжних власників земельної ділянки, побудованою самочинною будівлею, та безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_7, застосувавши ч.5 ст.376 ЦК України.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на будинок» із наступними змінами роз'яснено, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві власності, є вже один житловий будинок, тому вирішення питання при здійсненні перепланування та перебудови, добудови літньої кухні та заміну даної будівлі з господарської споруди на житловий будинок проведено з порушенням вимог закону і в суду не було правових підстав для визнання права власності на будівлю як на житловий будинок.

Також, відповідно до положень ст. 3 ЦПК України судом першої інстанції не встановлено чи мало місце порушення прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, проектна документація на зазначену будівлю не розроблялася, будівництво здійснено без дозволів відповідних органів, а дозвіл на виконання будівельних робіт відсутній.

Тому позивачем порушено вимоги ст.ст. 24, 29 Закону України «Про планування і забудову територій», а право особи, яка не зверталась до органів місцевого самоврядування із заявою про погодження самочинного будівництва, не вважається порушеним чи оспорюваним, оскільки особа, яка незаконно здійснила будівництво, сама допустила порушення.

Виходячи з цього, тільки після відмови в узаконенні самочинного будівництва можливо говорити про порушення, невизнання чи оспорення прав та інтересів позивача.

Позивачем не надано підтвердження, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, тому суд повинен був відмовити у задоволенні вимог позивача за їх необґрунтованістю у разі відсутності даних про звернення до відповідного уповноваженого державного органу.

Також, у матеріалах справи відсутні будь-які дані про звернення позивача до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації та про результати розгляду такого звернення.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 7 постанови від 30 березня 2012 року N 6 "Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" не може бути застосовано правила ст. 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема ст. 383 ЦК та відповідними нормами ЖК України щодо власників квартир; про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

А тому доводи апеляційної скарги про те, що позивач не звертався до компетентного органу із заявою про прийняття об'єкта в експлуатацію і що позивач звернувся до неналежного відповідача є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Також, є обґрунтованими і доводи апелянта про те, що побудований позивачем будинок, порушує її права та інтереси, оскільки не відповідає будівельним нормам, будівництво здійснено з порушенням санітарних та протипожежних норм.

Згідно п.3.25 ДБН 360- 92 «Планування та забудова міських і сільських поселень», для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту визначено, що відстань від межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни повинна бути не менше 1, 0 м.

Однак, відстань від самочинної будівлі по АДРЕСА_1 до межі земельної ділянки апелянта по АДРЕСА_2 становить 0, 85 м та позивачем не забезпечено влаштування необхідних технічних заходів для запобігання стікання атмосферних опадів з покрівлі будівлі на територію її земельної ділянки.

Також, не відповідає вимогам відстань від побудованого будинку з мансардою до сараю, яка має бути 8 метрів, а в дійсності є 5, 8 м, що передбачено додатком 3.1 таблиці1.

Позивачем визнаються дані порушення, що підтверджується його зверненнями до апелянта в листах, де позивач просить погодити, як він вказує незначні відступи від будівельних норм та надати йому дозвіл, який необхідний для введення будинку в експлуатацію.

Також у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам роз'яснено, що висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Крім того, у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз'яснено, що акти чи інші документи, в тому числі відомчі, де зазначаються обставини, встановлені із застосуванням спеціальних знань (наприклад, про причини аварії, вартість ремонту, розмір нестачі матеріальних цінностей), не можуть розглядатися як висновок експерта.

Проте, суд першої інстанції взяв до уваги висновок будівельно-технічного дослідження від 16 квітня 2008 року, який у розумінні вимог ЦПК України не є висновком будівельно-технічної експертизи, однак був оцінений судом саме як висновок експертизи.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про будівельні норми» застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов'язковим.

Так, колегією суддів за матеріалами справи, а саме з висновку експерта ЧВ КНДІСЕ за результатами проведення судової будівельної експертизи №1557/14-23 від 28 травня 2015 року встановлено, що розташування самочинно збудованого будинку літ. «Б- 1» будинковолодіння по АДРЕСА_1 з врахуванням розташування будівель і споруд на земельній ділянці по АДРЕСА_2 дійсно не відповідає державним будівельним нормам України, а саме п.п. 3.25*, 3.25а*, 3.25б*, 3.26 ДБН 360-92**. Зокрема, експертом встановлено невідповідність відстані від стіни самочинного збудованого будинку літ. «Б- 1» будинковолодіння по АДРЕСА_1 до межі земельної ділянки по АДРЕСА_2, до будинку апелянта ОСОБА_6, її сараю, літньої кухні, до вигрібу каналізації, не забезпечено влаштування атмосферних опадів з водоприймальної труби покрівлі самочинно збудованого будинку, внаслідок чого вода з неї потрапляє на територію суміжної ділянки ОСОБА_6 (а.с.3-7 т. 2).

Окрім того, управління архітектури та містобудування виконкому Черкаської міської ради є неналежним відповідачем у справі, оскільки позови про визнання права власності повинні пред'являтись до органу місцевого самоврядування.

Аналогічні висновки вказані в і ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року при перегляді даної справи в касаційному порядку (а.с.123-125 т.2).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при задоволенні позову про визнання права власності на самочинне будівництво не звернув уваги на дані обставини, допустив порушення вимог матеріального та процесуального права, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_7, тому дане рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки є незаконним та необґрунтованим.

А тому, з врахуванням встановлених обставин, матеріалів справи, доводів сторін та апеляційної скарги, положень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_7 до Управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа ОСОБА_8, про визнання права власності на самовільне будівництво.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа ОСОБА_8, про визнання права власності на самовільне будівництво - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до Управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа ОСОБА_8, про визнання права власності на самовільне будівництво - відмовити.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :