ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №636/5445/15-ц
Провадження 2/636/332/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2016 року

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого - судді - Панаід І.В.

за участю секретаря судового засідання - Шикової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чугуєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, -

встановив:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначивши в якості третіх осіб: приватного нотаріуса ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому просив визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: Харківська область, Чугуївський р-н, с. Коробочкине, вул. Шевченка, буд.1 «А», а також стягнути з відповідачів ОСОБА_3. та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

В обґрунтування свого позову представник позивача зазначав, що 20.12.2012 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 59520,00 грн. строком до 20 червня 2013 р. З метою забезпечення виконання вищевказаного договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, предметом якого був житловий будинок, що розташований за адресою: Харківська область, Чугуївський р-н, с. Коробочкине, вул. Шевченка, буд.1 «А». На виконання зобовязань за договором позики в період з січня по липень 2013 р. ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти, що еквівалентні 4830 дол. США і заборгованість становила 2610 до. США. Однак, 20.05.2014 р., в порушення вимог ст.ст. 1, 33 Закону України «Про іпотеку», не маючи на те жодної законної підстави, ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, що був предметом іпотечного договору.

Відповідно до викладеного, представник позивача, посилаючись на ст. 229, 230 ЦК України, зазначаючи, що відповідач ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Харківська область, Чугуївський р-н, с. Коробочкине, вул. Шевченка, буд.1 «А», ввела в оману ОСОБА_3, вважав наявними підстави визнання зазначеної угоди не дійсною.

В судовому засіданні представник позивача заявлені ним позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вказував на порушення вимог Закону України «Про іпотеку» при укладенні спірного договору та просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечував, зазначаючи, що підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не має.

Відповідач ОСОБА_2 та треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до зали судових засідань не зявились, про час та місце судового засідання повідомлялись своєчасно та належним чином, шляхом направлення на їх адресу судових повісток, заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до договору позики, укладеного 20.12.2012 р., ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 59520,00 грн. Зазначені кошти позичальник зобовязався повернути позикодавцю строком не пізніше 20 червня 2013 р. (а.с.10). Крім цього, відповідно до п. 4 зазначеного договору позичальник ОСОБА_1, зокрема погодився, що прострочкою виконання його зобовязань за цим договором буде недотримання строку слати платежу більш ніж пять днів, а при затриманні строку повернення позики може бути звернуто стягнення на майно, яке є предметом наступного договору іпотеки.

З метою забезпечення виконання вищевказаного договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, 20.12.2012 р. було укладено іпотечний договір.(а.с.11-13).

Згідно вказаного договору іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку іпотеко- держателю ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами №1-А, що знаходиться в Харківській області, Чугуївського району, с. Коробочкине, вул. Шевченка. Зазначений житловий будинок належав ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області.

Відповідно до п.8 договору іпотеки від 20.12.2012 р., іпотекодержатель здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні боржником сплати боргу більш ніж пять днів за договором позики, та невиконання будь-якого з пунктів договору, в забезпечення якого укладається цей договір.

Згідно наданих представником позивача розписок ОСОБА_2, про повернення ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики, останнім днем сплати боргу є 17 липня 2013 р. (а.с.18,19,20,21).

20 травня 2014 р. ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку №1-А, що знаходиться в Харківській області, Чугуївського району, с. Коробочкине, вул. Шевченка, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с.14-15).

Житловий будинок, який був предметом договору купівлі-продажу належав ОСОБА_2 на підставі іпотечного договору посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4, 20.12.2012 р. за реєстровим № 3545, зареєстрованого в Державному реєстрі прав на нерухоме майно на підставі витягу: індексний № 20948777 від 25.04.2014 р., виданого Державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначене, посилання представника позивача на той факт, що ОСОБА_2 не була власником спірного будинку спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Посилання ж на порушення умов укладення договору іпотеки, також не знайшли свого підтвердження, оскільки доказів визнання неправомірними дій приватного нотаріуса під час оформлення вищевказаного договору представником позивача не надані.

Відповідно до статті 229 ЦПК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Положеннями п.19 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а

також що вона має істотне значення.

Отже, в розумінні положень статей 229, 230 ЦК України, у взаємозвязку з положеннями статті 3 ЦПК України, для визнання правочину недійсним на підставі вказаних правових норм позивачем має бути доведено порушення його, як сторони оскарженого правочину, прав на момент вчинення такого правочину. Тому посилання представника позивача на норми ст.ст.229, 230 ЦК України, як на підстави визнання недійсною угоди купівлі-продажу, яка була укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, то вони також не можуть бути прийняті судом, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору.

Перевіривши доводи сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Чугуївський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя