Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Зарицька Г. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 лютого 2016 року

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просив визнати недійсним договір поруки № МК-117-06 від 12.12.2006 р., укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»). В обґрунтування вимог зазначав, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Коростенського міськрайонного управління юстиції від 07.08.2015 року, в порядку виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2011 р. у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, накладено стягнення на все майно ОСОБА_2, яка є його дружиною. Зі змісту даного рішення йому стало відомо, що між його дружиною ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» 12.12.2006 року був укладений договір поруки № МК-117-06, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати перед банком за порушення зобов'язання боржником за кредитною угодою. Вважав, що договір поруки укладено з порушенням вимог ст.ст. 65, 67 Сімейного кодексу України без його згоди. Враховуючи наведене, просив позов задовольнити.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги вважала обґрунтованими, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.75).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених до суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в цих межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Судом встановлено, що 12.12.2006 р. між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено договір поруки № МК-117-06, за умовами якого ОСОБА_3 зобов'язалася перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитною угодою від 11.12.2006 р. №МК-117-06 (а.с.15).

Пунктом другим даної угоди передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за невиконання обов'язків за кредитною угодою в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитними коштами, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Позивач просив визнати вказаний договір поруки недійсним, посилаючись на відсутність його згоди на укладення цього договору його дружиною ОСОБА_3

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України у п. 25 постанови №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого.

Положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Оскільки позивач не є стороною в оспорюваному договорі поруки, то будь-яких обов'язків для нього цей договір не створює.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що по своїй суті договір поруки не є правочином щодо розпорядження спільним майном, а тому положення ст.ст. 65, 67 СК України на спірні правовідносини не поширюються.

Такий висновок суду, узгоджується з вищенаведеними роз'ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України та є правильним.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що договір поруки вона не підписувала, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вимог до суду про визнання договору поруки недійсним з цих підстав вона не заявляла.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, а тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: