Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/1981/14 Головуючий у 1 інстанції: Махіборода Н.О.
№ провадження 22-ц/778/1641/16 Суддя-доповідач: Савченко О.В
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„24" березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення у квартиру, визначення порядку користування квартирою та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 2/3 частини квартири, усунення перешкод в користуванні житлом.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності на часину квартири та позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування частиною квартири та вселення роз'єднані в самостійні провадження.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні частиною квартири та вселення виділено в окреме провадження.

У позові зазначала, що з 26.11.2005 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період спільного життя у шлюбі сторони придбали квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано на відповідачем.

Рішенням Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 19 березня 2015 року по справі за її позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя за нею та за ОСОБА_2 було визнано, зокрема, право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 травня 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції від 19 березня 2015 року в цій частині було залишено без змін, отже набрало законної сили.

Посилаючись на те, що хоча вони разом з відповідач є співвласниками названої квартири, однак між ними склалася конфліктна ситуація, ОСОБА_2 чинить їй перешкоди в користуванні житлом, не пускаючи її разом з дитиною до квартири, просила вселити її та доньку ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 визначити порядок користування цим житлом, виділивши їй з донькою в користування кімнату № 3 площею 17,6 кв.м, відповідачу виділити в користування кімнату № 2 площею 12,0 кв.м, з балконом, коридор № 1, кухню № 4, ванну № 6, туалет № 5, тамбур № 7 залишити в загальному користуванні,

Крім того, просила зобов'язати відповідача надати їй можливість зробити дублікати ключів від квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2016 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_3 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в АДРЕСА_1 в якій ОСОБА_3 належить на праві власності 1/2 частка квартири на підставі рішення Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 19.03.2015 року.

Визначено порядок користування в квартирі АДРЕСА_1 закріплено за ОСОБА_3 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 кімнату площею 17,6 кв.м, а за ОСОБА_2 - кімнату площею 12 кв.м із балконом, коридор, кухню, ванну кімнату, туалет та тамбур - залишено в загальному користуванні.

Зобов'язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей АДРЕСА_1 для виготовлення їх дублікатів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов»язків власник зобов»язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю( ч.1 ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Судом встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від19 березня 2015 року придбана сторонами у період шлюбу АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної сумісної власності, набула статусу спільної часткової власності, за кожним із сторін було визнано право власності на 1 / 2 частку квартири(а.с.95-98).

Як вбачається із вказаного рішення, право власності на назване житло за неповнолітньою дитиною не визнавалось.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 щодо вселення в квартиру, співвласником якої вона являється, суд виходив з їх правомірності, враховуючи, що за положеннями ст. 155 ЖК України, ст.ст. 321, 383 ЦК України, власника не може бути позбавлено права користування квартирою, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні і власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже враховуючи, що доводи позивачки про перешкоджання відповідачем у проживанні її та дитини у спірній квартирі ОСОБА_2 спростовані не були, висновок суду щодо наявності підстав для задоволення вимог про вселення є правомірним.

Вирішивши питання про встановлення порядку користування квартирою між співвласниками, за яким у користування ОСОБА_3 виділено кімнату площею 17,6 кв.м, а ОСОБА_2 - кімнату площею 12 кв.м , суд виходив з того, що оскільки неповнолітня дочка сторін проживає з матір»ю, то запропонований варіант є найбільш об»єктивним та справедливим, права, інтереси відповідача, зокрема, його житлові умови, встановленим судом порядком не порушуються.

З таким висновком суду в повній мірі погодитися не можна, оскільки суд не врахував, що площа кімнати 17,2 кв.м, що виділена ОСОБА_3, не відповідає належній їй частці у праві спільної часткової власності, чим порушує права відповідача.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 має житлову площу 29,6 кв.м та складається з двох жилих кімнат площею 12 кв.м. та 17,6 кв.м(а.с.19).

Кожен із сторін має право на 1 / 2 частку квартири, тобто на кожного з них припадає 14,8 кв.м.

В користування сторонам спору суд мав виділяти в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Хоча при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв»язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, однак площа виділеної ОСОБА_2 кімнати на 2,8 кв.м менше розміру його частки у праві власності на спільне майно, а така невідповідність є суттєвою і порушує баланс інтересів співвласників, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України щодо забезпечення рівності умови здійснення власниками своїх прав.

Отже, встановлюючи порядок користування квартирою за запропонованим позивачкою варіантом, суд на вказані обставини належної уваги не звернув.

Прийнявши до уваги доводи позивачки про те, що при визначенні порядку користування квартирою слід враховувати право користування квартирою неповнолітньої дочки сторін ОСОБА_5, суд не врахував, що їх неповнолітня дитина співвласником названого житла не являється, за рішенням суду частка ОСОБА_3 у квартирі, як в об»єкті спільної власності подружжя, при її поділі в порядку ст. 70 СК України не збільшувалась.

Крім того, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Оскільки ж сторони, які є батьками неповнолітньої, проживають в одній квартирі, то у зв»язку з цим право дитини на користування всією квартирою не може обмежуватися.

З огляду на зазначене, колегія вважає, що рішення в частині встановлення між сторонами порядку користування спірною квартирою ухвалено з порушенням вимог матеріального права, оскільки порушує баланс інтересів співвласників житла , а тому у цій частині воно підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким у задоволенні вимог ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою шляхом виділення їй в користування кімнати площею 17,2 кв.м, а ОСОБА_2 - кімнати площею 12 кв.м, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2016 року по даній справі в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом закріплення за ОСОБА_3 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 кімнати площею 17,6 кв.м, а за ОСОБА_2 - кімнати площею 12 кв.м. з балконом, з залишенням решти приміщень з загальному користуванні - скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні вимог ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом закріплення за ОСОБА_3 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 кімнати площею 17,6 кв.м, а за ОСОБА_2 - кімнати площею 12 кв.м. з балконом, з залишенням решти приміщень з загальному користуванні, - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: