Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1526/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2016 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Індустріалбанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Індустріалбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06 травня 2008 року між ним та ПАТ КБ «Індустріалбанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №KRI/0197/33/08, відповідно до умов якого він отримав грошові кошти в сумі 18 060 доларів США на строк до 05 травня 2028 року на придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Виконання його зобовязань за кредитним договором забезпечено шляхом передачі в заставу банку вказаної квартири відповідно до договору застави нерухомого майна (іпотеки) № KRIZ/0197/06/08.

07 вересня 2009 року, 02 вересня 2011 року та 26 липня 2012 року між сторонами укладались додаткові угоди.

Вважає вказаний кредитний договір недійсним з наступних підстав.

На момент видачі кредиту в іноземній валюті у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій та укладання відповідних кредитних договорів. Банком не було надано повної та достовірної інформації щодо умов надання кредиту, зокрема, тип відсоткової ставки, та про валютні ризики.

В порушення п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10 травня 2007 року він був змушений сплатити послуги нотаріуса, страховика та здійснити інші виплати.

Також він був змушений укласти кредитний договір під впливом тяжких обставин і на невигідних умовах, оскільки зазначена квартира на той момент була єдиним житлом для нього та для членів його сімї, про що було відомо відповідачу.

На підставі Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати недійсним договір про надання кредиту №№KRI/0197/33/08 від 06 травня 2008 року, укладений між ним та ПАТ КБ «Індустріалбанк».

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», неповне з'ясування судом обставин щодо відсутності у банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій та укладання відповідних кредитних договорів, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

ОСОБА_3 вручена повістка в порядку ч.3 ст.76 ЦПК України, право на участь у судовому засіданні не використав, причини неявки не повідомив ( а.с. 91)

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника банку, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Предметом спору є визнання недійсним на підставі ст.ст.203,215,236 ЦК України кредитного договору №KRI/0197/33/08 від 06 травня 2008 року, відповідно до умов якого АКБ «Індустріалбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Індустріалбанк» ) видав ОСОБА_3 кредит в сумі 18 060 доларів США на строк до 05 травня 2028 року на придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 зі сплатою 14% за користування кредитними коштами. 07 вересня 2009 року, 02 вересня 2011 року та 26 липня 2012 року між сторонами укладались додаткові угоди ( а.с.8-20)

Виконання кредитних зобовязань забезпечено шляхом передачі в заставу банку вказаної квартири відповідно до договору застави нерухомого майна (іпотеки) № KRIZ/0197/06/08.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції, правильно виходив з того, що обставини, на які він посилаються як на підставу позову, не знайшли свого підтвердження і позовні вимоги щодо визнання недійсним договору не ґрунтуються на вимогах закону.

При вирішенні даного спору судом з достатньою повнотою та всебічністю досліджено надані сторонами докази, вірно встановлено фактичні обставини справи і визначено відповідно до них правовідносини та правильно застосовано норми матеріального й процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не можуть прийняті до уваги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В той же час, згідно ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Цей правочин відповідає вимогам ст.626 ЦК України, де зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір та наступні додаткові угоди були укладенні в належній письмовій формі та підписані особисто сторонами. Своїми підписами сторони засвідчили згоду з усіма умовами кредитного договору, в тому числі і на використання долару США як валюти зобов'язання. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, - і у відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеними.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що при укладенні кредитного договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Позивачем не надані докази, які б свідчили про відсутність дійсної волі на укладення кредитного договору.

З заявою-анкетою на отримання кредиту ОСОБА_3 звернувся до банку 21 квітня 2008 року, в ній зазначив про свої наміри отримати кредит 18060 доларів США на умовах сплати 14 % річних зі строком 240 місяців, та зазначена мета - придбання нерухомості ( а.с.52). Кредитний договір та договір застави(іпотеки) були укладені 06 травня 2008 року, що свідчить про усвідомлене ставлення ОСОБА_3 до взятих на себе зобовязань, і в п.9.1 кредитного договору зазначено, що волевиявлення позичальника на укладення договору є вільним та відповідає його внутрішній волі.

Підтвердженням вільного волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору та згоди з усіма умовами кредитного договору є і факт наступного укладення додаткових угод, користування кредитними коштами та факт здійснення проплат в рахунок погашення заборгованості за ним.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Дія ст. 1056-1 ЦК України, відповідно до якої умова кредитного договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною, не поширюється на правовідносини, які виникли до 10 січня 2009 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року.

Суд правильно визнав, що застосуванню підлягає Закон України «Про захист прав споживача» в редакції на час укладення договору, і умови оспорюваного договору відповідають вимогам діючого на час укладення договору Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги про порушення законодавства при кредитуванні з використанням іноземної валюти, ненадання повної інформації про умови кредитування є безпідставними. Ці обставини були предметом перевірки під час розгляду справи в суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку суду.

Надання кредиту в доларах США не суперечить ст.ст.192,533 ЦК України, ст.ст.2,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Оскільки на момент укладення кредитного договору у відповідача була ліцензія №126 від 04.12.2001 р. на здійснення операцій з валютними цінностями та дозвіл №126-3 від 04.12.2001 р. на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», з додатком від 30.07.2004 р. банк правомірно надав ОСОБА_3 кредит в іноземній валюті - доларах США ( а.с.36-38).

Посилання позивача на те, що договір укладений з обмеженням його права на одержання необхідної інформації про умови кредитування, спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Так, в повідомленні від 06 травня 2008 року про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банк довів до позичальники про можливість отримати кредит як у гривні, так в доларах США, тип процентної ставки та базу розрахунку, розміри відсотків за користування кредитними коштами, повернення кредиту щомісячними платежами, умови дострокового повернення кредиту. В п. 11 цього повідомлення наведена орієнтовна сукупна вартість кредиту та повязаних з оформленням кредиту послуг з відображенням вхідних параметрів кредиту та розрахунку вартості кредиту. ОСОБА_3 засвідчив своїм особистим підписом в повідомленні, що ознайомлений зі всіма видами та умовами кредитування в АКБ «Індустріалбанк», а також з орієнтовною сукупною вартістю кредиту (а.с.39). Дані, які містяться в даному повідомленні, відповідають вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808.

Про те, що позичальник перед укладенням договору був ознайомлений у письмовій формі з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту засвідчено і в 9.1 кредитного договору. У графіку платежів та визнання сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, який є додатком до договору та підписаний обома сторонами договору, зазначені всі платежі позичальника, в тому числі супутні платежі (а.с. 42 зв., 47-50).

Пункт 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» і виконана банком перед укладенням оспореного позивачем кредитного договору, про що зазначено у п.10.7 кредитного договору і засвідчено особистим підписом позичальника (а.с.12).

Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність кредитного договору ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості умов договору через покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти,підвищення курсу долара США є неприйнятними, оскільки з зазначеними обставинами закон не пов'язує визнання недійсним правочину. Згідно із пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справах про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження існування тяжких обставин, якими скористався банк і оспорювана угода була підписана ним внаслідок спонукання з боку відповідача до укладення такої угоди. Доводи про крайню нужденність в кредиті для придбання житла є неприйнятними і зазначені ОСОБА_3 обставини не є підставою для застосування положень ст. 233 ЦК України. Під час отримання кредиту ОСОБА_3 працював директором приватного підприємства, мав постійний заробіток, характеризуючи свій матеріальний стан, в анкеті зазначив про наявність у нього двох квартир - трикімнатної квартир №3 у будинку 64 по бул. Центральному у м. Запоріжжя та двокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с.52).

Суд при ухвалені рішення дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Апеляційна скарга не містить доводів про порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: