Справа № 414/1230/15-ц
Провадження № 22ц/782/63/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, березня місяця, 30-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі : головуючого судді Яреська А.В., суддів- Карташова О.Ю., ОСОБА_1, за участю секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану в інтересах ОСОБА_3 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 23 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановила:

14.07.2015 року представник позивачки ОСОБА_2М звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою до ОСОБА_4 , просив суд зобовязати відповідача не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою по вул.. Шкільна, 37, зобовязати відповідача знести побудовану ним огорожу довжиною 8 метрів побудоване на їх земельній ділянці з поверненням шириною 1 метр земельної ділянки та рас культивувати землю, де було побудована огорожа. Просив стягнути з відповідача 10000 гривень моральної шкоди та всі судові витрати. Позов було прийнято до розгляду.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 23 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено через пропуск строку позовної давності.

Із рішенням суду позивач не погодився та надав на нього апеляційну скаргу, у якій посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив скасувати оскаржуване рішення та винести нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до таких висновків.

Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 303 ЦПК є передбачені межі розгляду справи апеляційним судом, а саме те, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивач вже звертався до суду із позовними вимогами у 2007 році, позов цей було залишено без розгляду а після звернення у 2015 році позивач не ставив питання про поновлення строку позовної давності. Суд взяв до уваги позицію відповідача, що просив відмовити у позові через пропуск строку позовної давності та відмовив у задоволенні позовних вимог із посиланням на положення ст. 267 ЦПК.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, ст. 267 ЦПК є вказаною помилково, адже вона регулює порядок вирішення справ щодо відновлення прав на втрачені цінні папери чи векселі. З огляду ж на предмет заявлених позовних вимог усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, то суд не мав права застосовувати тут і ст. 267 ЦК України, адже позивач заявив про наявність триваючого порушення. Пункт 1 частини 1 статті 268 ЦК передбачає, що позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають із захисту особистих немайнових прав.

Проте, помилкові висновки суду першої інстанції про пропуск строку позовної давнини не дають підстав для задоволення позовних вимог, адже позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його законних прав. Під час розгляду справи представник позивача підтвердив, що відстань між стіною будинку та встановленою ОСОБА_4 огорожею є достатньою для того щоб пройти між ними, тоді як у позові посилався на створення цією огорожею перешкоди, що не дозволяє обійти навколо будинку. Посилання у апеляції на те, що через зменшення відстані між парканом та стіною це створило і інші перешкоди, що заважають зокрема проведенню каналізації не можуть бути теж взяті до уваги, адже частиною 1 статті 303 ЦПК є визначено про те , що

під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Інші доводи на підтвердження створення перешкод у користуванні земельною ділянкою у тексті позову чи доповнень до нього крім створення перешкод для обходу навколо будинку не зазначались (а.с. 3-4, а.с. 37-38). Між тим відповідно до правил ст.ст. 10,11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апелянта про те, що саме акт комісії виконкому міської ради від 25 квітня 2007 року (а.с.14) є належним та допустимим доказом на підтвердження правоти його доводів про допущене порушення ОСОБА_4, який побудував паркан із порушенням межі та захопив його територію - свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли адже із зазначеного акту не вбачається що членами створеної тоді комісії було здійснено відповідні обміри земельних ділянок, висновки про нібито допущене порушення меж, внаслідок чого «відчужено територію шириною біля 1 метру» не є конкретизованим, висновки зроблені за відсутності гр. ОСОБА_4, не вбачається з акту на підставі яких саме документів та планів було зроблено такі висновки. Цей акт складався у 2007 році, між тим до суду позивачка звернулась у 2015 році і суд повинен перевіряти чи є підтвердження порушення прав позивачки саме на момент звернення до суду та судового розгляду. Висновки у акті від 25 квітня 2007 року спростовуються комісійними висновками від 26 серпня 2015 року та 26 жовтня 2015 року, адже під час судового розгляду спірне питання двічі досліджувалось земельною комісією виконкому за участі фахівців і землевпорядного відділу апарату виконкому і керівника КП «Кремінське РБТІ» (а.с. 44, 71), під час обстежень здійснювались заміри на місцевості, перевірялась технічна документація, плани земельних ділянок у технічному паспорті та акті на землю. Згідно до висновків цих комісій порушення з боку ОСОБА_4 допущено не було, здійснені комісією обміри розмірів ділянок відповідають нормативній документації.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0607 га у межах згідно із планом земельної ділянки, що є розташованою за адресою: вул. Школьна, 37, це підтверджує державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЛГ №131242 (а.с. 15). За зверненнями її представника ОСОБА_5 до органів місцевого самоврядування здійснювались неодноразові обстеження меж між присадибними ділянками відповідача та позивачки (вул. Шкільна, 35, 37).

З акту обстеження земельної ділянки від 26 серпня 2015 року вбачається, що членами робочої комісії, створеною на виконання розпорядження міського голови було здійснено обстеження межи, під час якого було зясовано, що встановлений гр.. ОСОБА_4 паркан між присадибними ділянками на відстані 6 метрів був встановлений із відхиленням у 0,15м у бік саме його присадибної ділянки, тобто без порушення межи сусідньої присадибної ділянки, фактичні розміри присадибної ділянки ОСОБА_4 по «червоній лінії» з вулиці є навіть меншими ніж є вказаними у технічному паспорті на житловий будинок складають 19,85м., тоді як у технічному паспорті 20,0м., з іншого боку розміри відповідають технічному паспорту і складають 20,20м. (а.с. 43-44).

З акту обстеження земельної ділянки від 26 жовтня 2015 року вбачається, що членами робочої комісії, створеною на виконання розпорядження міського голови було повторно здійснено обстеження земельних ділянок, зроблені проміри по «червоній лінії» присадибної ділянки позивачки з боку вулиці визначений розмір у 19,94 м, що відповідає даним державного акту на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_3 (а.с. 70-71). Надані апелянтом посилання на зроблені ним світлини та креслення на підтвердження його тверджень про порушення меж земельної ділянки не можуть бути прийнятими як належний та допустимий доказ, з них не вбачається які саме стовпчики є межовими, не можна зробити висновки щодо фактичних відстаней, позивач не ставив питання перед судом першої інстанції про проведення судової експертизи для встановлення питань щодо того, чи відповідає площа та конфігурація земельної ділянки згідно державного акту фактичній площі та конфігурації земельної ділянки позивача та земельної ділянки відповідача, немає підстав ставити під сумнів висновки комісій від 26 серпня 2015 року та 26 жовтня 2015 року. Отже, за таких обставин у задоволенні позовних вимог слід відмовити, адже позивачем не було надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження, не доведено факту створення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Відповідно до правил статті 309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 315-316 ЦПК України, судова колегія

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 23 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді