22-ц/775/196/2016(м)
Категорія 59 Головуючий у 1-й інстанції Щербіна А.В.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів Лісового О.О., Баркова В.М.

секретаря Собецької О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління охорони здоров'я Маріупольської міської ради, Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії №2 м.Маріуполя, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення другої групи інвалідності,-

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що висновком експертної комісії Київського НДІ гігієни праці та профзахворювань від 28 вересня 1993 року йому було встановлено професійне захворювання. 28 березня 1994 року ОблЛТЕК №1 ОКЛ ім.Калініна була встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок профзахворювання та 40% втрати працездатності. Вважає, що відповідно до наказу МОЗ України №183 від 07 квітня 2004 року, МСЕК м.Маріуполя повинна була встановити йому ІІ груп інвалідності з 07 квітня 2004 року, оскільки у нього було встановлено більше двох захворювань, які є причиною інвалідності. Вказаними захворюваннями він почав хворіти в період роботи на ДМЗ ім.Леніна.

З урахуванням уточнень, позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідачів ОСОБА_4 (голови МСЕК міської поліклініки №1 м.Маріуполя), ОСОБА_5 (завідуючої КЗ ЦПМСД №5, амбулаторія №5), ОСОБА_6 (лікуючого лікаря КЗ ЦПМСД №5, амбулаторія №5), яка вразилася в неустановлені йому ІІ групи інвалідності з 07 квітня 2004 року по теперішній час; визнати бездіяльність посадових осіб відповідача Управління охорони здоров'я Маріупольської міської ради, яка виразилася в неприйнятті необхідних заходів для встановлення йому ІІ групи інвалідності при розгляді його скарги та ненаданні відповіді на неї; зобов'язати відповідача МСЕК встановити йому з 07 квітня 2004 року ІІ групу інвалідності на підставі п.2.2 наказу МОЗ України №183 від 07 квітня 2004 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, представник міжрайонної МСЕК м.Маріуполя, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача Управління охорони здоров'я Маріупольської міськради Шаламової Т.В., дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За положеннями ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що встановлення групи інвалідності віднесено до компетенції МСЕК, як колегіального органу утвореного в складі певних лікарів-експертів та фахівців, рішення якого може бути оскаржено у встановленому порядку. Позивачем не було дотримано процедури проходження огляду, переогляду для встановлення ІІ групи інвалідності та направлення відповідного лікувально-профілактичного закладу.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись, оскільки він відповідає положенням закону та встановленим обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має хронічні хвороби, неодноразово проходив лікування у медичних установах, про що свідчать надані позивачем виписки з історії хвороби та інші медичні документи (а.с. 13-23, 51-55, 60-65, 229-267).

Згідно виписки з акту огляду ЛТЕК від 28 березня 1994 року позивачу було встановлено 40% втрати працездатності внаслідок професійного захворювання (а.с.88).

Рішенням Калінінського районного суду м.Донецька Донецької області від 27 травня 2002 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до Донецької обласної клінічної лікарні професійних захворювань, Донецької облМСЕК про зобов'язання надати виносок про визнання захворювань професійними, уточнення часу встановлення інвалідності, встановлення суперечностей у діагностуванні та лікуванні. Донецька облМСЕК зобов'язана зарахувати у строк встановлення стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 40% та інвалідності ІІІ групи період з 07 грудня 1993 року по 28 березня 1994 року. У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено (а.с. ).

Згідно виписки з акту огляду МСЕК від 02 жовтня 2008 року та довідки серії ДОН-04 №051888 при повторному огляді позивачу встановлена ІІІ група інвалідності безстроково з втратою 40% працездатності (а.с.89).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 12 січня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2012 року, в задоволені позову ОСОБА_2 до Обласної профпатологічної медико-соціальної експертної комісії про зобов'язання встановити 80% втрати працездатності і ІІ групи інвалідності, відмовлено (а.с.92-94).

Виходячи з підстав звернення до суду та визначеного позивачем способу захисту, суть спору полягає у встановленні позивачу з 07 квітня 2004 року ІІ групи інвалідності у зв'язку із наявністю двох або більше хвороб загального захворювання, що призводять до інвалідності.

Підстави та умови встановлення інвалідності станом на квітень 2004 року визначалися Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року з наступними змінами, Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ № 83 від 22 березня 1992 року (втратила чинність згідно з постановою КМУ №1317 від 03 грудня 2009 року), та Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом МОЗ України №183 від 07 квітня 2004 року (втратив чинність згідно з наказом МОЗ України №561 від 05 вересня 2011 року).

Так, Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» (в редакції, що діяла станом на 07 квітня 2004 року) визначено, що інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, наслідком травм або з уродженими дефектами, що призводить до обмеження життєдіяльності та необхідності в соціальній допомозі і захисті.

Відповідно до ст.3 цього Закону інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи МОЗ України.

Причини інвалідності та критерії її встановлення визначені пап. 4, 5 Положенням про медико-соціальну експертизу №83 (далі Положенням №83) та Інструкцією про встановлення груп інвалідності №189 (далі Інструкція №189).

Зокрема, згідно п.4 Положення №83, залежно від ступеня втрати здоров'я інвалідність поділяється на три групи. Причинами інвалідності є: загальне захворювання, трудове каліцтво, професійне захворювання, інвалідність з дитинства; для військовослужбовців - поранення, контузія, каліцтво, одержані при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов'язків військової служби, чи захворювання, пов'язане з перебуванням на фронті, або каліцтво, одержане внаслідок нещасного випадку, не пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, чи захворювання, не пов'язане з перебуванням на фронті, а в спеціально передбачених законодавством випадках - захворювання, одержане при виконанні обов'язків військової служби. Законодавством України можуть бути встановлені й інші причини інвалідності.

Відповідно до п.5 Положення №83 органом, який здійснює медико-соціальну експертизу є медико-соціальні експертні комісії (МСЕК), що організуються в самостійні центри, бюро при управліннях охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольською міських державних адміністрацій.

Підпункт «а» п.18 розділу ІІІ Положення №83 передбачав, що визначення зокрема ступеня обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням своїх трудових обов'язків, відносилося до обов'язків і права міських, міжрайонних, районних медико-соціальних експертних комісій.

Відповідно до п.21 Положення №83 огляд громадян у медико-соціальних експертних комісіях проводиться за місцем проживання або лікування за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу при пред'явленні паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу.

Згідно п.23 Положення №83 медико-соціальна експертиза повинна здійснюватися після повного та всебічного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, визначення клініко-функціонального діагнозу, соціально-психологічного діагнозу, професійно-трудового прогнозу, одержання результатів відновного лікування, соціально-трудової реабілітації та інших даних, що підтверджують стійкий або необоротний характер захворювання.

Відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність і обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу (п.24 Положення №83).

Пунктом 25 даного Положення визначається, що медико-соціальні експертні комісії проводять засідання тільки у повному складі і колегіально приймають рішення. Дані експертного огляду і рішення заносяться до акта огляду та протоколу засідання медико-соціальної експертної комісії, які підписуються головою, членами комісії і засвідчуються печаткою. При цьому п.35 Положення передбачав, що рішення медико-соціальної експертної комісії могло бути оскаржено до суду в установленому порядку.

Відповідно до п.26 Положення №83 медико-соціальні експертні комісії при встановлені інвалідності керуються Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ.

Так, згідно п.2.2 Інструкції №183 від 07 квітня 2004 року, на яку посилався позивач, підставою встановлення ІІ групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженим дефектом, що призводить до значного обмеження життєдіяльності людини, при збереженій здатності до самообслуговування, та не викликають потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді чи допомозі.

Критеріями встановлення ІІ групи інвалідності є обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у вираженому ступені: обмеження самообслуговування ІІ ст.; обмеження здатності самостійно пересуватися ІІ ст.; обмеження здатності до навчання ІІ ст.; обмеження здатності до трудової діяльності ІІ ст.; обмеження здатності до орієнтації ІІ ст.; обмеження здатності до спілкування ІІ ст.; обмеження здатності контролювати свою поведінку ІІ ст.

До ІІ групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві або більше хвороби, що призводять до інвалідності, наслідки травми або уроджені дефекти та їх комбінація, що в сукупності функціональних порушень призводять до значного обмеження життєдіяльності людини та її працездатності.

Аналогічні положення щодо утворення медико-соціальних експертних комісій, обов'язків і прав МСЕК, порядку проведення огляду визначені і в Положенні про медико-соціальну експертизу, затверджену постановою КМУ №1317 від 03 грудня 2009 року (п.п. 3,4, 15-20). Цією ж постановою КМУ (№1317 від 03 грудня 2009 року) затверджено Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

З 02 грудня 2011 року набрала чинності Інструкція про встановлення груп інвалідності, затверджена наказом МОЗ України №561 від 05 вересня 2011 року, якою врегульований механізм встановлення груп інвалідності.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції дійшов правильного правового висновку про те, що встановлення групи інвалідності віднесено до компетенції МСЕК. Доказів проходження позивачем необхідних обстежень, оглядів, а також направлення відповідного лікувально-профілактичного закладу на медико-соціальну експертизу, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду надано не було. Що ж стосується посилання позивача на численні виписки із історії хвороб, то останні не узгоджуються із встановленим Положенням про медико-соціальну експертизу порядком проходження відповідного огляду та/або переогляду для встановлення грипи інвалідності. Тому, суд обґрунтовано визнав безпідставними вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності голови МСЕК ОСОБА_4 та зобов'язання МСЕК встановити йому ІІ групу інвалідності.

Також суд обґрунтовано визнав безпідставними вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності завідуючої амбулаторії №5 ОСОБА_5 та лікуючого лікаря ОСОБА_6 щодо не встановлення йому ІІ групи інвалідності, оскільки вирішення цього питання віднесено до компетенції МСЕК. До того ж, передумовою цього є встановлення права позивача на встановлення йому відповідної групи інвалідності з певного часу.

Зі змісту звернення позивача до міського Управління охорони здоров'я від 17 червня 2015 року (а.с.117) вбачається, що останнім запитувалась інформація стосовно його заяви, направленої до МОЗ України 19 лютого 2013 року. Питання щодо бажання пройти медичний огляд для подальшого вирішення МСЕК про встановлення відповідної групи інвалідності, позивачем в цьому зверненні не порушувались.

Згідно акта Управління охорони здоров'я міської ради № 1 від 01 вересня 2014 року «Про невиправдані пошкодження справ» у зв'язку з випадками мародерства, вандалізму в адміністративній будівлі міської ради, станом на 01 вересня 2014 року у фонді виявлено непоправно пошкодженими та втраченими справи, в т.ч. справи № 02-06 «Документи (довідки, акти, інформації) з проведення експертизи тимчасової непрацездатності» за період з 2009 по 2012 роки (а.с.75-78).

Відповідь на звернення позивача від 17 червня 2015 року Управлінням охорони здоров'я міської ради була надана позивачу 10 липня 2015 року (а.с.199).

Твердження позивача про те, що звернення до МОЗ України від 19 лютого 2013 року про надання роз'яснень правомірності дій облпрофМСЕК щодо незастосування положень п.2.2 Порядку №183 від 07 квітня 2004 року було передано на розгляд Управління охорони здоров'я Маріупольської міської ради, ґрунтується на припущеннях. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що документального підтвердження цьому не має.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову і визнання бездіяльності посадових осіб Управління охорони здоров'я Маріупольської міської ради щодо неприйняття необхідних заходів для встановлення позивачу ІІ групи інвалідності при розгляді його скарги і ненадання відповіді на неї.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону, підстав для його скасування не вбачає, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, у зв'язку з чим апеляційна скарга позивача є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Ухвалою апеляційного суду від 12 лютого 2016 року позивачу було відстрочено сплату судового збору у сумі 267 грн. 96 коп. за подання апеляційної скарги на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 06 січня 2016 року до вирішення справи в апеляційному порядку.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, з останнього в дохід держави, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір у сумі 267 грн. 96 коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 січня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 267 грн. 96 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючого І.П. Мироненко

Судді: О.О. Лісовий

В.М. Барков