Номер провадження: 22-ц/785/3335/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду від 02 березня 2016 року, -

встановила:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в якому позивач просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12.11.2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2, у загальному розмірі 1738674,39 грн. (з яких : заборгованість за кредитом 487718,61 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 881595,30 грн.; нарахована пеня 346825,82 грн.), звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 13.11.2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 і посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р. № 3581, а саме двокімнатну квартиру під № 7, загальною площею 86,0 кв.м., що розташована у будинку № 1 по провулку Воронцовському в м. Одесі та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.12.1994 р., реєстраційний номер 11-4451, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 08.09.1998 р., номер запису : 465 в книзі : 261пр-137, - шляхом передачі цього предмету іпотеку у власність ПАТ «Дельта Банк», а також визнати право власності на вказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що, 08.12.2011року між ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і по вищевказаному кредитному договору з ОСОБА_2 У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 умови кредитного договору належним чином не виконує, у нього виникла заборгованість за цим договором станом на 11.08.2015 року у загальному розмірі1738674,39 грн.

Представник позивача просив розглянути справу без участі представника позивача та задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач ОСОБА_2 подав адресовану суду свою письмову заяву про застосування строків позовної давності.

Рішенням Приморського районного суду від 02 березня 2016 року позов задоволений. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Дельта Банк» за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12.11.2007 року у загальному розмірі 1738674 грн. 39 коп. (з яких : заборгованість за кредитом 487718,61 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 881595,30 грн.; нарахована пеня 346825,82 грн.), звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 13.11.2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» і ОСОБА_2, а саме двокімнатну квартиру під № 7, загальною площею 86,0 кв.м., що розташована у будинку № 1 по провулку Воронцовському в м. Одесі та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло - шляхом передачі цього предмету іпотеку у власність публічному акціонерному товариству «Дельта Банк».

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на двокімнатну квартиру під № 7, загальною площею 86,0 кв.м., що розташована у будинку № 1 по п провулку Воронцовському в м. Одесі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 26080 грн. 12 коп.

Визначено, щ рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Не погодившись з зазначеним рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в звязку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; за ч.2 цієї статті до відносин за кредитним договором застосовуються вимоги закону за позикою.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Згідно з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12.11.2007 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», надало ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті швейцарських франках в сумі 2466100 швейц. франків, що по курсу НБУ на дату укладання цього договору дорівнює еквіваленту 110938,08 грн., на строк користування з 12.11.2007 р. по 12.11.2016 р., із сплатою процентів за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, за процентною ставкою у розмірі 10,99 % річних, з переглядом процентної ставки кожного наступного місяця кредитування відповідно до умов цього договору, з погашенням кредиту та сплатою процентів за користування кредитом шляхом внесення щомісячних платежів в терміни, розмірі та на умовах, що встановлені цим договором, з датою кінцевого повернення кредиту та усіх нарахувань за ним 12.11.2016 року.

Згідно з п.2.1. вказаного кредитного договору, в забезпечення виконання позичальником усіх грошових зобовязань за цим договором, 13.11.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р. № 3581, за умовами якого ОСОБА_2 надав банку в іпотеку двокімнатну квартиру під № 7, загальною площею 86,0 кв.м., що розташована у будинку № 1 по провулку Воронцовському в м. Одесі та належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.12.1994 р., реєстраційний номер 11-4451, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 08.09.1998 р., номер запису : 465 в книзі : 261пр-137, заставною вартістю 1606910,00 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року та акту прийому-передачі від 29.03.2012 року, ПАТ «УкрСиббанк» продало (відступило), а ПАТ «Дельта Банк» придбало та прийняло права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі право вимоги за кредитним договором № 0 від 12.11.2007 року та іпотечним договором від 13.11.2007 р. за р. № 3581.

Таким чином, до позивача перейшли всі права ПАТ «УкрСиббанк» щодо права вимоги до боржника за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки.

Через неналежне виконання умов кредитного договору № 0 від 12.11.2007 року, у відповідача ОСОБА_2 станом на 11.08.2015 року виникла заборгованість за цим договором у загальному розмірі 1738674,39 грн. (з яких : заборгованість за кредитом 487718,61 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 881595,30 грн.; нарахована пеня 346825,82 грн.).

Пункт 4.1. цього договору передбачає, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобовязань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/бо комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. При цьому, банк може використати така право на застосування пені, починаючи з 32 календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобовязання за цим договором.

Відповідно до п. 3.1.2. цього кредитного договору, у разі порушення позичальником умов цього договору та/або настання будь-якої події, що може погіршити фінансовий стан позичальника та/або вплинути на його здатність або бажання виконувати власні зобовязання за цим договором, банк має право відмовити позичальнику в наданні кредиту (частково або в повному обсязі) та/або вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення в порядку, визначеному розділом 6 цього договору.

Пунктами 6.1., 6.1.2., 6.2. цього кредитного договору передбачено, що сторони, керуючись чинним законодавством України, зокрема, статтями 525, 611 ЦК України, погодили, що банк має право визнати термін повернення таким, що настав згідно з п. 1.2.2. цього договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

В разі застосування банком права, передбаченого п. 6.1.2. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 575 ЦК України іпотека є окремим видом застави.

Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Пунктами 4.1., 4.1.1. договору іпотеки від 13.11.2007 року за р. № 3581 передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим договором, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пункти 4.2., 4.2.1., 4.3., 4.4. цього договору іпотеки встановлюють, що звернення стягнення здійснюється на підставі, зокрема рішення суду. Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду здійснюється відповідно до чинного законодавства.

Розділ 5 цього іпотечного договору містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, які передбачають можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення.

Позивач направив рекомендованим відправленням на адресу відповідача ОСОБА_2 лист-вимогу за вих. № 31.4-08//15/8222 від 17.08.2015 року, який містить вимогу про виконання порушеного зобовязання в тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі не виконання порушеного зобовязання.

Проте відповідач залишив цей лист-вимогу позивача без задоволення.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації.

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач набув право на задоволення вимог по поверненню грошових коштів шляхом звернення стягнення на квартиру, що була передана в іпотеку.

У звязку з тим, що 07 червня 2014р. набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», враховуючи наявність в справі підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції зазначив, що судове рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вирішуючи питання щодо способу звернення стягнення предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, суд першої інстанції посилався на положення, ч. 3 ст.33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотекву», та правову позиція висловлену Верховним Судом України в постанові від 11 грудня 2013р. у справі № 6-124цс13.

Також суд першої інстанції зазначив, що, на підставі постанови Правління НБУ від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були прийняті рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» та від 08.04.2015 р. № 71 «Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з якими з 03.03.201 року по 02.09.2015 р. включно запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд гарантування) прийнято рішення від 02 жовтня 2015р. № 181, «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі АТ «Дельта Банк»), призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_5 на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.

На підтвердження своїх доводів стосовно того, що нібито позивач заявив даний позов після спливу позовної давності, оскільки ще 16.10.2010 року предявив до Приморського районного суду м. Одеси позов до відповідача про дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами № 0 від 14.11.2006 р. № 0 від 30.08.2007 року та № 0 від 12.11.2007 року, встановивши такими чином новий строк повного погашення боргів за цими договорами, - відповідач не надав суду доказів як цього вимагає ст. 60 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 26080,12 грн.

З зазначеними висновками суду першої інстанції колегія не погоджується.

Посилання суду першої інстанції на те, що відповідач подаючи заяву про застосування строків позовної давності з посиланням на те, що до відповідачів ще 16.10.2010 року був предявлений до Приморського районного суду м. Одеси позов про дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами № 0 від 14.11.2006 р. № 0 від 30.08.2007 року та № 0 від 12.11.2007 року, встановивши такими чином новий строк повного погашення боргів за цими договорами, однак відповідач не надав суду доказів як цього вимагає ст. 60 ЦПК України є помилковими.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Частина 2 зазначеної статті визначає, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно з ч.3 ст.131 ЦПК України, сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводилося, - до початку розгляду справи по суті, зобовязані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору.

Позивач відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України, повинен був повідомити суд про всі судові рішення які стосуються предмету спору, а тому додана до апеляційної скарги копія позовної заяви ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитними договорами № 0 від 14.11.2006 р. № 0 від 30.08.2007 року та № 0 від 12.11.2007 року подана до Приморського районного суду м. Одеси 23.07.2010 року повинна бути надана до суду також позивачем у справі.

Крім того в реєстрі судових рішень який є загальнодоступним, в звязку з чим наявні в ньому судові рішення є загальновідомими наявне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2012 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_6, за участю 3-ї особи - Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про розірвання договорів про надання споживчого кредиту та договору поруки (копія додана до матеріалів справи) відповідно до якого стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12.11.2007 року в сумі 365 081 грн. 25 копійок, що включає в себе заборгованість за кредитом 199 253,73 грн., заборгованість по процентам 138 680, 24 грн.; суму пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 10 012,22 грн. та суму пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 17 135, 06 грн. Зазначене судове рішення яке є позивачем в порушення вимог ч.3 ст.131 ЦПК України до справи додано не було.

Зазначеним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2012 року встановлено, що станом на день ухвалення рішення, а саме на 15 травня 2012 року заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12.11.2007 року становила заборгованість за кредитом 199 253,73 грн. Позивач до позовної заяви не надав будь яких належних доказів на підтвердження того, що з 15 травня 2012 року заборгованість за кредитом збільшилася з 199 253,73 грн. до 487 718,61 грн., в звязку з чим не надав належних доказів того, що заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 881595,30 грн.; нарахована пеня 346825,82 грн. відповідає розміру заборгованості за кредитом.

Позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до поштового конверту 31.08.2015 року, в той час як рішення Приморського районного суду м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12.11.2007 року було ухвалено 15.05.2012 року. ПАТ «УкрСиббанк» 23.07.2010 року звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 12.11.2007 року. Таким чином колегія вважає, що відповідач правомірно посилався як на підставу в задоволенні заявлених позивачем вимог, про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Про те, що до правовідносин повязаних зі зверненням стягнення на предмет іпотеки підлягають застосуванню строки позовної давності, зазначається у Постанові Верховного Суду України №6-331цс15 від 01.07.2015 року.

На підставі наведеного, колегія скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Приморського районного суду від 02 березня 2016 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

ОСОБА_7

ОСОБА_8