УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Український дім «Рута» про зобов'язання внести зміни до наказу про звільнення, зміну підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 1 вересня 2013 року він працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «Український дім «Рута» (далі - ТОВ «Український дім «Рута»), але без видачі відповідного наказу.

Наказом ТОВ «Український дім «Рута» від 1 серпня 2014 року позивача прийнято на посаду керівника відділу збуту.

Починаючи з березня 2014 року йому виплачували заробітну плату не в повному обсязі.

31 жовтня 2014 року він звернувся до відповідача із заявою про звільнення з займаної посади за згодою сторін, проте підписувати вказану заяву директор товариства відмовився.

Того ж дня він направив поштою відповідачеві заяву про звільнення за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з постійним порушенням роботодавцем законодавства про працю.

24 листопада 2014 року ОСОБА_4 отримав лист-повідомлення товариства з пропозицією забрати трудову книжку та отримати розрахунок.

26 листопада 2014 року з каси підприємства він отримав невиплачену заробітну плату та компенсацію за затримку розрахунку у сумі 3 466 грн 84 коп.

Крім того, йому був наданий для ознайомлення наказ від 3 листопада 2014 року № 14 про звільнення його з посади керівника відділу за ч. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з утратою довіри.

Підставою для видачі наказу став акт про привласнення ОСОБА_4 коштів від 31 жовтня 2014 року.

Позивач вважав даний наказ незаконним, оскільки він подав заяву про звільнення, яку відповідач проігнорував.

З актом про привласнення грошей він не був ознайомлений.

Також ОСОБА_4 зазначав, що діями товариства йому завдано моральну шкоду.

Враховуючи викладені обставини, позивач просив зобов'язати ТОВ «Український дім «Рута» внести зміни до наказу від 3 листопада 2014 року щодо підстав звільнення та дати його видачі, а саме: змінити дату наказу на 31 жовтня 2014 року, а підставу звільнення на «за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку», внести зміни до трудової книжки, змінивши дату звільнення з 3 листопада 2014 року на 31 жовтня 2014 року, а підставу звільнення на «за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України», стягнути з відповідача на його користь 15 тис. грн моральної шкоди.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 38, 41, 235, 237-1 ЦПК України, врахувавши роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оцінивши докази відповідно до ст. 212 ЦПК України, із дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Суди правильно зазначили, що наказ відповідача про звільнення ОСОБА_4 з посади керівника відділу збуту з підстав втрати довіри є законним, оскільки останній був відповідальною особою за збереження матеріальних цінностей, однак протиправно привласнив торгову виручку підприємства, що підтверджується відповідними актами та поясненнями працівників підприємства (а.с. 163-171).

Даний факт ОСОБА_4 не спростовано.

Колегія суддів погоджується із такими висновками.

Доводи заявника зводяться до оцінки доказів, проте в силу ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.І. Журавель
Судді:В.А. Черненко
С.П. Штелик