АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

у листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України, в якому просила поновити строк звернення до суду з позовом, визнати протиправним та скасувати наказ № 221-К від 22.06.2015 року в частині звільнення її з посади заступника начальника відділу організації надання соціальних послуг Управління методології та організації обслуговування громадян у зв'язку зі змінами в організації праці, поновити її на даній посаді з 23.06.2015 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Справа № 755/21444/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/5018/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначала, що з 08.07.2011 року вона була призначена на посаду головного спеціаліста відділу організації роботи навчальних закладів управління організації профорієнтації та профнавчання. З 30.05.2012 року її було переведено на посаду заступника начальника загального відділу Державного центру зайнятості та наказом відповідача від 26.12.2013 року № 362-к її звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації праці. За її позовом Окружним адміністративним судом м. Києва 25.03.2014 року було винесено постанову про поновлення її на посаді. З 18.08.2014 року наказом № 332-к Державного центру зайнятості Міністерства соціальної політики України її переведено на посаду заступника відділу організації надання соціальних послуг Управління методології та організації обслуговування громадян Державного центру зайнятості. Відповідно до наказу № 1043 від 16.12.2014 року Міністерства соціальної політики України «Про умови оплати праці працівників державної служби зайнятості» нею припинено проходження державної служби та згідно наказу від 02.03.2015 року № 41-к продовжено роботу за новими умовами праці. Загальний стаж її роботи у Державному центрі зайнятості складає майже 4 роки. Проте займану нею посаду було скорочено, а її повторно звільнено наказом № 221 від 22.06.2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації праці. Таке звільнення вважає незаконним та безпідставним, оскільки відповідачем не було дотримано порядку її звільнення, з наказом про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центрального апарату) вона була ознайомлена лише частково, їй не було доведено для ознайомлення нову структуру і штатний розпис, а лише взято її підпис під наказом. Запропонована їй посада провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації надання соціальних послуг Управління організації надання соціальних послуг є нерівноцінною тій, яку вона обіймала, та вона не відповідає її кваліфікації і досвіду роботи. Будь-якого акту про відмову від запропонованої посади вона не підписувала, а навпаки, наполягала на ознайомленні її з усіма вакантними посадами Центрального апарату, проте пропозиції роботи з рівнозначними їй посаді вона не отримувала. Разом з тим, кадровою службою відповідача у день ознайомлення з попередженням про майбутнє звільнення ( 20.04.2015 року ) на рівноцінні посади було переведено інших працівників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 А тому вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 42 КЗпП України про переважне право залишення на роботі при вивільнені працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Також відповідач не врахував, що вона сама виховує і утримує неповнолітнього сина ОСОБА_7, 2004 року народження, інших працівників із самостійним заробітком в її сім'ї не має, а тому має статус одинокої матері. Незаконним звільненням їй було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 10 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.02.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не надав належної оцінки тому, що вона є одинокою матір'ю та не застосував ч. 3 ст. 184 КЗпП України та не врахував, що запропонована їй посада нерівноцінна тій, яку вона обіймала та яка не відповідає її кваліфікації і досвіду роботи. Будь-якого акту про відмову від запропонованої посади вона не підписувала, а навпаки, наполягала на ознайомленні її з усіма вакантними посадами Центрального апарату, проте пропозиції роботи з рівнозначними їй посаді вона не отримувала. Крім того, суд не врахував її доводи про те, що на посади, які рівноцінні тій, що вона обіймала було переведено інших працівників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та не врахував, що відповідачем порушено ст. 42 КЗпП України про переважне право залишення на роботі при вивільнені працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

У судовому засіданні позивач підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача Калєндер О.С. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 243-к від 08.07.2011 року Державного центу зайнятості Міністерства соціальної політики України ОСОБА_1 з 08.07.2011 року була прийнята на посаду головного спеціаліста відділу організації роботи навчальних закладів управління організації профорієнтації та профнавчання.

Наказом Державного центу зайнятості Міністерства соціальної політики України № 166-к від 30.05.2012 року позивач була переведена на посаду заступника начальника загального відділу Державного центру зайнятості з 30.05.2012 року.

Наказом Державного центу зайнятості від 26.12.2013 року № 362-к ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації праці.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.03.2014 року наказ Державного центу зайнятості від 26.12.2013 року № 362-к визнано протиправним, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника загального відділу Державного центру зайнятості з 27.12.2013 року. На виконання рішення суду відповідач видав наказ № 126-к від 02.04.2014 року про поновлення позивачки на роботі.

Наказом Державного центру зайнятості від 18.08.2014 р. № 332-к ОСОБА_1 переведена на посаду заступника начальника відділу організації надання соціальних послуг Управління методології та організації обслуговування громадян.

Відповідно до наказу № 1043 від 16.12.2014 року Міністерства соціальної політики України «Про умови оплати праці працівників державної служби зайнятості» та наказу Державного центру зайнятості № 19 від 19.02.2015 року «Про зміну істотних умов праці в Державному центрі зайнятості» посада, яку обіймала позивач виключена з посад державних службовців та позивач надала згоду на продовження роботи за новими умовами праці, тобто на посаді, що не відноситься до посад державних службовців.

Наказом Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України № 76 від 07.04.2015 року «Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центрального апарату)» введено в дію з 07.04.2015 року структуру та штатний розпис на 2015 рік, з якого виключено посаду заступника начальника відділу організації надання соціальних послуг Управління методології та організації обслуговування громадян, яку обіймала позивач.

20.04.2015 року ОСОБА_1 було ознайомлено про зміни в організації праці, попереджено про скорочення посади, яку вона обіймала та запропоновано інші посади, проте позивач згоди на переведення на роботу за жодною із запропонованих посад не надала.

Наказом Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України № 221-к від 22.06.2015 року позивач була звільнена з роботи 22.06.2015 року у зв'язку зі змінами в організації праці, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди не оскаржується, відтак в апеляційному порядку не перевіряється.

Згідно п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховуються переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Наказом Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України № 76 від 07.04.2015 року «Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центрального апарату)» введено в дію з 07.04.2015 року структуру та штатний розпис на 2015 рік, з якого виключено посаду заступника начальника відділу організації надання соціальних послуг Управління методології та організації обслуговування громадян, яку обіймала позивач.

Відповідно до протоколу засідання комісії з питань працевлаштування працівників Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 17.04.2015 року вирішено запропонувати ОСОБА_6 посаду заступника начальника відділу організації надання соціальних послуг Управління організації надання соціальних послуг; ОСОБА_5 - посаду заступника начальника відділу реєстрації, матеріального забезпечення Управління організації надання соціальних послуг; ОСОБА_1 - посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації надання соціальних послуг Управління організації надання соціальних послуг.

20.04.2015 року позивач була ознайомлена із змінами в організації праці та письмово попереджена про скорочення посади, яку вона обіймала.

Ці обставини встановлені судом першої інстанції правильно та відповідають доказам, наявним у матеріалах справи.

Одночасно з попередженням про скорочення посади позивачці було запропоновано вакантну посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації надання соціальних послуг Управління організації надання соціальних послуг Державної служби зайнятості (Центрального апарату) (а.с. 23). На даному попередженні позивач написала, що ознайомлена з попередженням та запропонованою посадою, просила врахувати її права, передбачені законом та не зменшувати їй заробітну плату.

Надалі, 03.06.2015 року, крім вищезазначеної посади позивачці було запропоновано посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу навчальних закладів Державної служби зайнятості (Центрального апарату) на період відпустки по вагітності та пологах основного працівника ОСОБА_9 Позивач на даному попередженні вчинила напис, де просила пояснити чому їй не запропоновано посади, які відповідають займаній нею посаді, просила залишити її посаду або запропонувати відповідну займаній посаді у будь - якому структурному підрозділі (а.с.24).

09.06.2015 року та 22.06.2015 року ОСОБА_1 було запропоновано ще п'ять посад, з яких: три посади провідних фахівців, посада провідного інженера з охорони праці, цивільного захисту та мобілізаційної роботи і посада провідного інспектора по роботі з персоналом (а. с. 107, 110). ОСОБА_1 письмово зазначила, що ознайомлена із пропозиціями, але просить врахувати переважне право на залишення на посаді та не зменшувати заробітну плату, оскільки на її утриманні знаходиться неповнолітній син та вона не має інших джерел доходу.

Відповідно до актів, складених комісією з питань працевлаштування працівників Державної служби зайнятості від 20.04.2015 року, 03.06.2015 року, 09.06.2015 року, 11.06.2015 pоку та 22.06.2015 року позивач не надала згоди щодо запропонованих їй посад.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При вирішенні питання щодо пропозицій на зайняття вакантних посад заступника начальника відділу організації надання соціальних послуг та заступника начальника відділу реєстрації, надання матеріального забезпечення серед кандидатів ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 комісія виходила із стажу роботи останніх, рівня їхньої фахової підготовки, досвіду, професійних знань, особистих ділових якостей, враховано також, що ОСОБА_6 працює в Центральному апараті служби з серпня 1997 року, ОСОБА_5 працює в системі служби зайнятості з грудня 1998 року, а ОСОБА_1 липня 2011 року.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 погодилися на запропоновані їм посади, тому 20.04.2015 року були видані відповідні накази про переведення їх відповідно на посади заступника начальника відділу організації надання соціальних послуг та на посаду заступника начальника відділу реєстрації, надання матеріального забезпечення.

Враховуючи зазначені обставини колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач мала переважне право на зайняття вищезазначених посад та що ці посади на час попередження неї про звільнення були вакантні. Вимоги ж позивачки про переведення неї таку посаду, на якій буде збережено заробітну плату за попередньою посадою не ґрунтуються на вимогах закону.

За вказаних обставин суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач відмовилася від запропонованих вакантних посад. Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не відмовлялася від цих посад, оскільки не підписувала акти по відмову суперечать встановленим обставинам справи та поясненням самої позивачки.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини - інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Суд першої інстанції належним чином перевірив доводи позивачки про те, що вона є сама виховує неповнолітнього сина, оцінив надані нею докази та дійшов правильних висновків про те, норми ч. 3 ст. 184 КЗпП України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки позивач не є одинокою матір`ю в розумінні цієї статті.

Крім того, за зверненням ОСОБА_1 Головним управлінням Держпраці у Київській області Державної інспекції України з питань праці було проведено перевірку дотримання вимог трудового законодавства при звільнені позивачки. Згідно з актом від 27.11.2015 року перевірки додержання Державної служби зайнятості (ЦентральнийАпарат) законодавства про працю № 26-100/192 фактів порушення трудового законодавства при звільненні відповідачем працівників у зв'язку зі змінами в організації праці не виявлено (а. с. 116-129).

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді