АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 667/7201/15-ц Головуючий в І інстанції Рядча Т.І.
Провадження № 22-ц/791/1109/16 Доповідач: Прокопчук Л.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоПрокопчук Л.П.
Суддів:Базіль Л.В.,
Полікарпової О.М.,
секретарПрушинська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 03 березня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересня 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, посилаючись на те, що 05.06.2008 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» і ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою 11,9% річних за користування кредитом на строк з 05.06.2008 року по 05.06.2028 рік.

В забезпечення виконання умов кредитного договору ОСОБА_5 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2015 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передав позивачу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами і в тому числі за укладеним з відповідачем ОСОБА_5 договором.

Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує і тому станом на 28.07.2015 року утворилася заборгованість у сумі 403 451,33 грн., з яких: тіло кредиту 385 324,97 грн.; відсотки 18 126,37 грн.

Оскільки як іпотечним договором, так і Законом України «Про іпотеку» у разі неналежного виконання умов кредитного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, позивач просив визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У грудні 2015 року з зустрічним позовом звернувся ОСОБА_5 про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, укладених ним з банком 05.06.2008 року.

В обґрунтування посилався на те, що укладений кредитний договір не відповідає вимогам ст.ст.11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо необхідної, доступної, достовірної, своєчасної та повної інформації надання споживчого кредиту та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, затвердженим Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року №168.

Оскільки кредитний договір є недійсним, то договір іпотеки, маючи похідний характер від основного зобов'язання, є також недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 03.03. 2016 року позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором у розмірі 403 451,33 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у сумі 3 654 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просив його скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_5 і його представник апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній.

Належним чином повідомлений представник банку не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, що згідно зі ст.305 ЦПК України є підставою для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_5 05.06.2008 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 20 000 доларів з кінцевим терміном погашення до 05.06.2028 року та сплатою 11,9% річних за користування кредитними коштами.

Пунктом 3.1.1 кредитного договору передбачено, що починаючи з 10.07.2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом шляхом здійснення фіксованих платежів (далі - ануїтетні платежі або ануїтетний платіж) у сумі 218,82 доларів США у чітко встановлений термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

Відповідно до пункту 3.1.2 цього ж договору у будь-якому випадку, в тому числі у випадку порушення позичальником термінів здійснення ануїтетного платежу, часткового дострокового погашення кредиту, сума наступних ануїтетних платежів залишається незамінною, крім суми останнього (кінцевого) платежу - платежу в останній день строку користування кредитом, визначеного п.1.3 договору, розмір якого визначається як сума процентів нарахованих /непогашених, в т.ч прострочених, відповідно до умов цього договору, та залишок суми непогашеного кредиту.

В забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами в той же день був укладений кредитний договір, за яким ОСОБА_5 передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі продажу прав вимоги, за яким позивач придбав право вимоги і за договорами, укладеними з позичальником ОСОБА_5, що підтверджуються витягом з додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Відповідач належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань і тому станом на 28.07.2015 року утворилася заборгованість у сумі 403 451,33 грн., з яких 385 324,97 грн. - тіло кредиту; 18 126,37 грн. відсотки. Розмір розрахованої банком заборгованості ОСОБА_5 не спростував, тому суд першої інстанції в рахунок погашення заборгованості звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1

У зазначеній частині судове рішення ОСОБА_5 не оскаржувалося, відповідно колегією суддів не перевірялося.

Відмовляючи відповідачу у задоволенні його зустрічного позову про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.203 ЦК України при укладені договорів волевиявлення ОСОБА_5 було вільним і відповідало його внутрішній волі. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків в т.ч на поверненні одержаної ним суми кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом та інших платежів, передбачених умовами договору, також не були порушені норми матеріального права, на які послався відповідач.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду т.я судове рішення в цій частині постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, на підставі наданих доказів, яким суд дав вірну оцінку, і відтак постановив законне і обґрунтоване рішення, висновки якого не спростовані доводами апеляційної скарги.

Так, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що кредитний договір від 05.06.2008 року не відповідає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року на думку колегії є безпідставними.

Згідно з пунктом 11.13 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтвердив, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладенні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 в повному об'ємі.

Виконання банком вказаних вимог закону підтверджується не лише вказівкою про це у самому договорі, але й тим, що відповідач виконував цей договір з 2008 року і, як він сам стверджував у зустрічній позовній заяві, добросовісно та в повному обсязі, регулярно здійснюючи погашення кредитну та процентів не порушуючи строку аж до березня 2015 року.

І лише стрімке зростання курсу долара США до національної валюти України, зниження платоспроможності відповідача спонукало його «до детального вивчення умов кредитного договору» і лише тоді з'ясувалося, що ним «укладено договір не на тих умовах, на які він розраховував».

Між тим у пункті 11.1 договору вказано, що укладаючи цей договір позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими.

Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб… та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі.

У постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа №6-80 цс12), на яку посилається ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі зазначено, що відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що в ньому відсутні пункти про зміни у витратах, в договорі передбачено лише зміну відсоткової ставки й за певних умов і в певному порядку.

Однак із розрахунку заборгованості слідує, що процентна ставка банком не змінювалася і визначена заборгованість складається лише з тіла кредиту і процентів.

Такими, що не можуть бути прийнятними до уваги є і доводи скарги про неотримання ОСОБА_5 кредитних коштів.

При цьому такі доводи обґрунтовані не наданням позивачем документів, які б підтверджували вказану обставину.

Однак на думку суду такі твердження спростовані випискою по особовому рахунку відповідача і його ж пояснення про належне виконання ним умов кредитного договору до березня 2015 року тобто більш 6,5 років, зверненням до позивача із заявою про надання йому кредитних канікул у зв'язку з неможливістю виконувати свої зобов'язання перед банком.

Вказані дії відповідача підтверджують отримання ним кредитних коштів, за які він також придбав квартиру, передану в іпотеку (пункті 1.4 кредитного договору).

Неспроможними на думку колегії є і доводи скарги про неправильне застосування судом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Верховний Суд України неодноразово висловлював свою правову позицію з приводу застосування цього Закону.

У постанові від 09 вересня 2015 року /справа №6-483-цс 15/ зазначено, що оскільки вказаний Законом не зупиняє дії решти нормативних актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення не предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підлягають під дію цього Закону на період його чинності.

З урахуванням вищезазначеного апеляційну скаргу ОСОБА_5 слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Л.П.Прокопчук

Судді: (підпис) Л.В.Базіль

(підпис) О.М.Полікарпова

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.П.Прокопчук