У Х В А Л А

15 квітня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною скаргою посилаючись на те, що на примусовому виконанні у міському відділі ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції знаходиться судовий наказ № 2-н/357/2329/15 від 21.09.2015 року, виданий Білоцерківським міськрайонним судом про стягнення з неї заборгованості на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» в розмірі 3921,80 грн., 16.02.2016 року по даному судовому наказу відкрито виконавче провадження № 50180684, дії державного виконавця про примусове стягнення з неї боргу заявник вважає протиправними. Так, постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувачу, боржнику та органу, який видав виконавчий документ, державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитися, чи отримано боржником копію постанови про відкриття виконавчого провадження, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення, дана постанова про відкриття виконавчого провадження оформлена не належним чином, оскільки в ній не вказаний ідентифікаційний код боржника, та не відповідає вимогам чинного законодавства. А тому заявник просить суд визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця В.О. Сівак про відкриття виконавчого провадження № 50180684 від 16.02.2016 року щодо стягнення з неї боргу на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» в розмірі 3921,80 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала подану скаргу.

Державний виконавець міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 до суду не з»явилася, про час розгляду заяви була повідомлена належним чином.

Вислухавши думку заявника, оглянувши матеріали справи, цивільну справу № 357/12700/15-ц 2-н/357/2329/15, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 21.09.2015 року видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» боргу в сумі 3800 грн. та 121,80 грн. судового збору, копію цього наказу разом з копіями документів 28.09.2015 року вручено особисто ОСОБА_1, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, заяву про скасування цього судового наказу в установлений строк не було подано, а тому судовий наказ набрав чинності 14.10.2015 року.

27.10.2015 року стягувачу було видано судовий наказ по даній справі для предявлення до примусового виконання до відділу ДВС.

16.02.2016 року державним виконавцем міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання вказаного вище судового наказу, з копії цієї постанови в матеріалах справи вбачається, що заяву про примусове виконання подано 12.02.2016 року.

При розгляді скарги суд враховує наступне.

В ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та

інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.6 цього Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: в т. ч. судові накази.

Так, згідно ст.25 вказаного Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З копії постанови про відкриття виконавчого провадження вбачається, що в ній державним виконавцем зазначено всі необхідні дані, такої обовязкової вимоги до змісту постанови про відкриття виконавчого провадження, як зазначення ідентифікаційного номера боржника, діючим законодавством не передбачено.

За приписами ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» індивідуальний ідентифікаційний номер боржника та стягувача має бути зазначений у виконавчому документі.

Зі змісту судового наказу вбачається, що у ньому судом не зазначено індивідуальний ідентифікаційний номер боржника.

Згідно з п.6 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону.

Але ЦПК України визначено спеціальну судову процедуру розгляду заяв про видачу судового наказу.

Так, згідно ч. 2 ст.102 ЦПК України суддя видає судовий наказ без проведення судового засідання і виклику стягувача і боржника, тобто, в суду чи заявника відсутні можливості без згоди боржника, який не викликається до суду, отримати відомості про ідентифікаційний номер боржника.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Тобто, у разі не зазначення індивідуального ідентифікаційного номера (реєстраційного номера облікової картки платника податків) згідно приписів наведених правових норм державний виконавець може самостійно звернутися до відповідного державного органу державної податкової служби із запитом про витребування довідки про індивідуальний ідентифікаційний номер (реєстраційний номер облікової картки платника податків) боржника, також викликати боржника до відділу ДВС, оскільки виконавчий лист предявлено до виконання за місцем проживання боржника.

Посилання на положення ст.18 вказаного вище Закону, як на підставу для відмови у відкритті виконавчого провадження у зв'язку з невідповідністю виконавчого документа вимогам Закону України «Про виконавче провадження», не можна визнати обґрунтованим, і таке посилання є формальним, оскільки судовий наказ містить основні його реквізити, передбачені в ст.18 Закону та ст.103 ЦПК України: дату видачі судового наказу стягувачу, дату набрання судовим наказом законної сили та строк пред'явлення судового наказу до виконання, судовий наказ підписаний суддею, скріплений гербовою печаткою.

Судом враховуються і ті обставини, що за ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невідємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового розгляду.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.4 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За ст.383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст.384 ЦПК України скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ознайомилася з матеріалами виконавчого провадження 23.03.2016 року, до суду звернулася 01.04.2016 року, тобто, в установлений строк.

Проаналізувавши все вищенаведене, суд дійшов висновку, що державний виконавець, отримавши виконавчий документ, діяв у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», постанова про відкриття виконавчого провадження відповідає вимогам законодавства, а тому підстав для її скасування суд не вбачає.

Керуючись Законом України Про виконавче провадження, ст.ст. 383-389 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом пяти днів з дня проголошення ухвали.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_3