Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договору, визнання зобов'язання виконаним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після крадіжки невідомою особою двох кредитних карток та зарплатної, позивачем особисто за телефоном «гарячої лінії» відповідача - 3700, їх було заблоковано. З даного приводу ОСОБА_3 також звертався до правоохоронних органів. Позивач вказує, що умови договору про обслуговування карткового рахунку він не порушував, кредитні картки нікому не передавав, пін-коду не розголошував. Разом з тим, невстановленою особою з кредитної картки, після її блокування відповідачем, було знято кошти у розмірі 10 730,32 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив розірвати кредитний договір на отримання та користування спеціальним платіжним засобом, укладений між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»); визнати, що зобов'язання позивача перед відповідачем за кредитним договором на отримання та користування спеціальним платіжним засобом НОМЕР_1 є виконаними.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 липня 2015 року позов задоволено частково. Розірвано кредитний договір на отримання та користування спеціальним платіжним засобом НОМЕР_1, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволених позовних вимог та вирішення питання розподілу судових витрат, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в частині розірвання кредитного договору відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову про розірвання кредитного договору, апеляційний суд виходив із того, що зняття коштів з рахунку позивача проведено відповідно до умов та правил надання банківських послуг, банк не несе відповідальності за зняття коштів іншою особою, ніж клієнтом банку, на якого оформлена платіжна картка.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 26 червня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір про банківське обслуговування, який складається з підписаної позивачем заяви, пам'ятки клієнта, умов та правил надання банківських послуг та тарифів банку. Позивач отримав платіжну картку із встановленим лімітом зі сплатою відсотків за користування у розмірі залишку заборгованості за кредитом.

22 березня 2014 року у позивача платіжна катка була викрадена. У той же день ОСОБА_3 здійснив дзвінок за телефонним номером ПАТ КБ «ПриватБанк» - 3700, щодо блокування картки, картка була заблокована 22 березня 2014 року.

23 березня 2014 року з кредитної картки зняті кошти у розмірі 10 730,32 грн.

Заперечуючи проти заявлених вимог, банк вказував, що 23 березня 2014 року о 07.22 год. за дзвінком через фінансовий телефон здійснено розблокування картки позивача.

Також установлено, що 22 березня 2014 року о 21.45 год. у ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстрована заявка з приміткою за повідомленням клієнта «карту викрадено» по карті НОМЕР_1.

Працівником банку оброблена вищевказана заява та встановлено на карту НОМЕР_1 статус «donothonor», що означає «не обслуговувати». При цьому, вищевказаний статус можливо змінити з терміналу або банкомату ввівши в пункті «мої данні», що знаходиться зліва на дисплеї банкомату або терміналу номер телефону, після чого на зазначений номер приходить «смс» повідомлення з кодом-підвереженням, за допомогою якого можливо змінити статус карти та особистий пін-код, як це зазначено на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» (https://auth.privatbank.ua/info/cfp.html).

Щодо статусу карти «lost», який повинен встановлюватись при втраті або викраденні карти, то з скріншотів наданих представником відповідача, не вбачається можливості зміни вищевказаного статусу карти за допомогою терміналу або банкомату.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню кредитної картки, ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_3 як підставу цивільно-правової відповідальності.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у своїй постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється (частини 2, 3 ст. 615 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 зазначив, що у зв'язку з порушенням кредитного зобов'язання банком, спірний договір підлягає розірванню. Оскільки одностороння відмова від зобов'язання умовами договору не допускається, позивач просив розірвати договір у судовому порядку на підставі ст. 651 ЦК України.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову про розірвання кредитного договору, апеляційний суд не послався на жодну норму права, яка регулює спірні правовідносини, зокрема, на норми статей 651 - 653 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (частини 2, 3 ст. 653 ЦК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанцій всупереч вимогам статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону уваги не звернув, не визначився із характером спірних правовідносин, належним чином не перевірив та не дав оцінки доводам позивача щодо наявності підстав для розірвання договору про банківське обслуговування та запереченням відповідача, не зазначив, якими належними та допустимими доказами спростовані такі доводи та заперечення, не встановив фактичні обставини для правильного вирішення справи, не застосував жодної норми права, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська