У х в а л а

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ЗавгородньоїІ.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, у якій після укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири залишився проживати відповідач, який добровільно звільнити житло відмовляється.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Усунено ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_4 та будь-яких інших осіб, які проживають з ним.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2013 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2013 року, яке було помилково скасовано.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_3

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Судом установлено, що 24 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка складається із трьох кімнат загальною площею 66,0 кв. м, жилою площею 44,2 кв. м.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 4 листопада 2008 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі вказаного договору купівлі-продажу.

19 грудня 2012 року ОСОБА_3 зареєструвався у спірній квартирі.

Отже, єдиним власником спірної квартири є позивач, який позбавлений можливості вселитися до квартири через проживання в ній відповідача, який чинить власнику перешкоди у користуванні житлом.

Разом з тим відповідно до довідки ЖБК «Вимпел-5» від 14 травня

2013 року у квартирі АДРЕСА_1 проживає колишній власник - ОСОБА_4, який перешкоджає вселенню нового власника та відмовляється виселитися.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Підстави припинення права власності визначені ст. 346 ЦК України, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Таким чином, право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1припинилося внаслідок укладення ним договору купівлі-продажу із позивачем, за умовами якого він передав спірну квартиру у власність ОСОБА_3 (ст. 655 ЦК України).

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 7 лютого 2014 року

№ 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд

оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції з урахуванням вищезазначених положень закону та встановлених обставин справи і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України дійшов правильного по суті висновку про задоволення позову, виходячи із того, що ОСОБА_3 як новий власник квартири АДРЕСА_1, має право вимагати від відповідача усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою, право власності та право користування якою у нього припинено відповідно до вимог закону.

Отже, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені положення закону та обставини справи не врахував і помилково у позові відмовив, зазначивши про відсутність правових підстав для задоволення позову через недоведеність вимог ОСОБА_3 При цьому суд не звернув уваги на те, що відповідач у поданих до суду процесуальних документах (а. с. 56, 70) зазначає своїм місцем проживання та місцем реєстрації спірну квартиру.

Разом з тим не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки суд у порушення вимог ст. ст. 10, 60, 214 ЦПК України, не уточнивши позовні вимоги, не встановивши дійсних обставин справи, зокрема коло осіб, права та законні інтереси яких можуть зачіпатись ухваленим рішенням, ухвалив заочне рішення щодо невизначеного кола осіб.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня

2013 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 15 липня

2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І.Мартинюк