у х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,Карпенко С.О., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 29 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати борг ОСОБА_7 перед ним у сумі 4 686 471,00 грн, який складається з: основної суми боргу - 1 870 488,00 грн, пені - 2 730 912,00 грн, трьох процентів річних - 85 071,00 грн; звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий АДРЕСА_1, з надвірними прибудовами, та на земельну ділянкушляхом передачі йому вказаного нерухомого майна у власність.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що 21 серпня 2010 року на підставі укладеного між ним та ОСОБА_7 у простій письмовій формі договору безпроцентної позики зі змінами до нього від 31 травня 2011 року, а також згідно розписок від 21 серпня 2010 року та 31 травня 2011 року ОСОБА_7 отримала від нього грошові кошти у сумі 945 242 грн, що станом на 21 серпня 2010 року за курсом НБУ було еквівалентно 118 600,00 доларів США, з кінцевим строком повернення коштів до 31 серпня 2011 року.

У якості забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, 21 серпня 2010 року між ним та ОСОБА_7 був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки зі змінами до нього, внесеними договором від 31 травня 2011 року, згідно з яким ОСОБА_7 передала позивачу в іпотеку нерухоме майно: будинок з надвірними побудовами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_7 у передбачений договором строк борг не повернула, ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29 липня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки між сторонами була укладена угода про позасудове врегулювання відносин, за якою передбачено перехід права власності на предмет іпотеки до позивача і ця угода є підставою для реєстрації права власності за позивачем, а оскільки позивач не надав будь-яких доказів про існування перешкод для реєстрації за ним права власності не предмет іпотеки, тому його позовні вимоги є передчасними.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновками судів попередніх інстанцій з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01 серпня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір безпроцентної позики у простій письмовій формі, згідно з яким ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 800 865 грн, що за курсом НБУ становить 101 500,00 доларів США, на строк до 21 серпня 2011 року. В цей же день ОСОБА_7 написала розписку про отримання вказаних коштів.

У якості забезпечення виконання зобов'язання за договором позики від 21 серпня 2010 року, між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки від 21 серпня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом. Предметом іпотеки було визначено будинок з надвірними побудовами та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Будинок належить ОСОБА_7 на праві приватної власності ні підставі рішення Бердянського міськрайонного суду від 19 грудня 2008 року. Земельна ділянка площею 0,0568 га перебуває у власності іпотекодавця на підставі державного акту серія НОМЕР_1 від 16 липня 2008 року.

Крім того, згідно розписки від 31 травня 2011 року ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_6 додаткову позику на суму 132 287,00 грн на строк до 31 серпня 2011 року.

У зв'язку з цим 31 травня 2011 року між сторонами укладено договір № 1 про внесення змін до договору позики від 21 серпня 2010 року, згідно з яким загальна сума позики змінена з 800 865 грн на 945 242 грн, що за курсом НБУ становить 118 600,00 доларів США, тазмінено строк повернення коштів з 21 серпня 2011 року на 31 серпня 2011 року.

31 травня 2011 року були внесені зміни до договору іпотеки від 21 серпня 2010 року, вартість предмета іпотеки визначена у 945 242 грн, зміни до договору іпотеки посвідчені приватним нотаріусом.

Пунктом 2 договору позики від 21 серпня 2010 року передбачено, що позика повертається в сумі еквівалентній курсу долара США на момент повернення позики.

Згідно розрахунку, наданого ОСОБА_6 у ОСОБА_7 станом на 12 листопада 2014 року наявна заборгованість за кредитним договором від 21 серпня 2010 року, яка становить 4 686 471,00 грн та складається з: основної суми боргу - 1 870 488,00 грн, пені - 2 730 912,00 грн, трьох процентів річних - 85 071,00 грн.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечені іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі,іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Пунктом 9 договору іпотеки від 21 серпня 2010 року передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

Згідно із п. 10.3 договору іпотеки від 21 серпня 2010 року згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п.п. 10.3.1 цього договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, в матеріалах справи міститься угода від 08 листопада 2011 року укладена між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Вказана угода укладена з метою запобігання зростанню суми заборгованості та позасудового врегулювання відносин.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій вважали вказану угоду договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання та є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Однак такий висновок є помилковим, оскільки суди, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, не з'ясували, чи можна вважати даний договір, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», (зокрема за відсутності нотаріального посвідчення такого договору) договором про задоволення вимог іпотекодержателя та чи може він бути правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, у зв'язку з чим прийшли до передчасного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами попередніх інстанції не встановлені, рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 29 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук