Справа № 465/3059/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/2215/16 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю позивачки ОСОБА_3; Шупер О.Б. - представника Відділу освіти Франківського району управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Відділу освіти Франківського району управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (в подальшому - „Відділ освіти"), в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд: визнати незаконним і скасувати наказ Відділу освіти від 14 квітня 2015 року № 87-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_3.» та поновити її на посаді; зобов'язати згаданого відповідача ради прийняти та оплатити листок непрацездатності серія АГЛ №496703, виданий 06.05.2015 року Золочівською центральною районною лікарнею ОСОБА_3 за період з 14.04.2015 року по 06.05.2015 рокув, листок непрацездатності серія АГЛ № 427555 виданий 07.05.2015 року Комунальною 2-ю міською поліклінікою м.Львова ОСОБА_3 за період 07.05.2015 року по 09.09.2015 року, листок непрацездатності серія АГЛ № 312001 виданий 11.08.2015 року Комунальною 2-ю міською поліклінікою м.Львова ОСОБА_3 за період з 10.09.2015 року по 23.09.2015 року, надати відпустку та матеріальну допомогу у зв'язку із вагітністю і пологами та відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 8 000 грн. та зобов'язати відповідача негайно виконати рішення суду.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, щонаказом відповідача від 05.01.2012 року № 09-к її було призначено на посаду юриста господарської групи відділу освіти на час відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами основного працівника ОСОБА_6. В подальшому наказом відповідача від 14 04.2015 року № 87-к її було звільнено з цієї посади по п.2 ст.36 КЗпП України - у зв'язку з виходом ОСОБА_6. з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку. Вважає, що її звільнення відбулось з грубим порушенням законодавства, оскільки її було звільнено з роботи на сьомому місяці вагітності під час її тимчасової непрацездатності - коли вона перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом 1 вагітність 26-27 тижнів, загроза переривання вагітності та в період перебування її у відпустці. Крім цього, оскільки вона на час звільнення була вагітною, то для неї передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України гарантії, які відповідачем дотримано не було. Вважає, що при звільненні було порушено і саму процедуру звільнення, а саме: дане звільнення відповідач здійснив без подання керівника господарської групи відділу освіти, що суперечить п.1.3 її посадової інструкції та п.2 ст.47 КЗпП України. При цьому копію наказу про її звільнення їй було надіслано листом від 20.04.2015 року № 480 - через 6 днів після звільнення. Вважає, що незаконними діями відповідачем їй було завдану моральну шкоду, яка полягала у тяжкому психологічному стресі у внутрішніх моральних стражданнях та переживаннях в той час, коли вона була вагітною та перебувала на лікуванні(а.с. 18, 34).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 98-108).

Дане рішення оскаржила позивачка.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове - „по суті позовних вимог", покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що про наказ відповідача від 07.05.2012 року № 79-к (згідно якого з нею було продовжено строковий трудовий договір до 10.03.2015 року) вона дізналася лише в ході судового розгляду справи, а відтак їй не було відомо, що її буде звільнено з роботи 10.03.2015 року.

Покликаючись на те, що наказом відповідача від 05.01.2012 року № 09-к її було прийнято на роботу на час відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами основного працівника (відповідно до ст. 179 КЗпП України тривалістю 126 календарних днів), то вважає, що після спливу 126 календарних днів у відповідності до частини 1 ст. 39-1 КЗпП України трудовий договір з нею було продовжено на невизначений строк.

Вважає, що оскільки у відповідності до наказу відповідача від 25.02.2015 року № 55-к їй з 10.03.2015 року було надано щорічну основну відпустку тривалістю 34 календарних дні (до 12.04.2015 року), а 08.04.2015 року нею було подано заяву про продовження відпустки згідно листка непрацездатності терміном на 8 календарних днів, то днем її звільнення з роботи міг би бути лише останній день відпустки.

Звертає увагу на те, що у відповідності до ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок не допускається і такі підлягають обов'язковому працевлаштуванню також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Норму права, яка передбачена частиною 3 ст. 184 КЗпП України, вважає спеціальною стосовно частини 2 ст. 232 КЗпП України (а.с. 112-116).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Статтею 39-1 КЗпП України встановлено, що у випадку якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Вище згаданою частиною другою статті 23 КЗпП України встановлено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається апелянтом, що наказом Відділу освіти від 05.01.2012 року № 09-к позивачку ОСОБА_3 було призначено на посаду юриста господарської групи Відділу освіти з 05.01.2012 року на час відпустки у зв'язку з вагітністю і пологами основного працівника ОСОБА_6. (а.с. 10).

Безспірним є те, що основний працівник ОСОБА_6. у будь-який час мала право закінчити (перервати) вище згадану відпустку та вийти на роботу - ця обставина апелянтом також визнається.

Таким чином, на час укладення з позивачкою строкового трудового договору була наявною та обставина, що трудові відносини з нею не могли бути встановленими на невизначений строк (ч.2 ст. 23 КЗпП України), а відтак продовження її трудових відносин з Відділом освіти на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_6. не може бути визнано, як продовження трудового договору на невизначений строк, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині - з посиланням на ст. 39-1 КЗпП України - до уваги прийматися не можуть.

Звільнення позивачки з роботи наказом по Відділу освіти від 14.04.2015 року № 87-к з підстав, що передбачені пунктом 2 ст. 36 КЗпП України, не є розірванням трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. 40 КЗпП України), а відтак доводи апеляційної скарги з посиланням на частину 3 ст. 40 КЗпП України (норма якої забороняє звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці) також до уваги прийматися не можуть.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" міститься роз'яснення про те, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Частиною 3 ст. 184 КЗпП встановлено, що звільнення (зокрема) вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлашуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Системний аналіз вище згаданої частини 3 ст. 184 КЗпП України свідчить про те, що розрив у часі між звільненням вагітної (в даному випадку) жінки у зв'язку із закінченням строку трудового договору і її працевлаштуванням не допускається, оскільки згаданою нормою трудового законодавства передбачено збереження за такою жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці „з дня закінчення строкового трудового договору", а не з дня її звільнення. Відтак, закінчення строку трудового договору не дає права власникові звільнити вагітну жінку.

При цьому власник або уповноважений ним орган можуть лише попередити вагітну жінку, що після закінчення строкового трудового договору вона до роботи допущена не буде, що вона на період пошуку підходящої роботи може перебувати вдома, що вона повинна буде з'явитися на підприємство, коли буде знайдена можливість її працевлаштування для продовження роботи (при працевлаштуванні на цьому підприємстві) або для одержання трудової книжки і розрахунку по заробітній платі (при працевлаштуванні на іншому підприємстві). І лише у випадку, якщо вагітна жінка відмовиться від працевлаштування за спеціальністю без поважних підстав, вона може бути звільнена з роботи на підставі п.2 ст. 36 КЗпП, хоча б після закінчення строку трудового договору пройшло два чи три місяці. Вважати при цьому трудовий договір продовженим на невизначений строк, що виключало б застосування п. 2 ст. 36 КЗпП, неможливо, оскільки після закінчення строку мала місце вимога власника про припинення трудового договору (ст. 39-1 КЗпП).

Доказів вжиття Відділом освіти заходів для обов'язкового працевлаштування вагітної позивачки після закінчення строкового трудового договору відповідачем до суду подано не було, оскільки лист Відділу освіти від 10.04.2015 року на ім'я директора Львівського міського центру зайнятості з проханням „сприяння у працевлаштуванні ОСОБА_3 ... у зв'язку з закінченням терміну строкової трудової угоди 14.04.2015 р." (а.с. 60) таким доказом не може бути визнано. Крім цього, матеріали справи не містять доказів навіть про отримання згаданого листа Львівським міським центром зайнятості.

За вище наведених обставин у Відділу освіти були відсутніми правові підстави для звільнення вагітної позивачки по пункту 2 ст. 36 КЗпП України, а тому наказ згаданого відповідача від 14.04.2015 року № 87-к про таке звільнення є незаконним та підлягає скасуванню.

Свідоцтвом про народження (копія якого є наявною у матеріалах справи) стверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка ОСОБА_3 народила сина, ОСОБА_5 (а.с. 35).

Особливості звільнення (зокрема) вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, у зв'язку із закінченням строку трудового договору передбачені вище згаданою частиною 3 ст. 184 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що визнання наказу Відділу освіти від 14.04.2015 року № 87-к про звільнення позивачки з роботи по пункту 2 ст. 36 КЗпП України незаконним і його скасування породжує у згаданого відповідача обов'язок дотримання вимог, які передбачені частиною 3 ст. 184 КЗпП України, а також іншими нормами чинного трудового законодавства, в тому числі - й щодо прийняття і оплати листків непрацездатності, надання відпустки та матеріальної допомоги у зв'язку із вагітністю і пологами та відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку тощо, що (в свою чергу) передбачає певну процедуру (подання оригіналів листків непрацездатності, відповідних заяв тощо).

Відтак, за умови визнання наказу відповідача про звільнення позивачки з роботи незаконним і його скасування, колегія суддів приходить до висновку про те, що інші позовні вимоги (крім вимоги про стягнення моральної шкоди) до задоволення не підлягають, як такі, що заявлені передчасно.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Безспірним є те, що незаконним звільненням з роботи позивачки, яка перебувала у стані вагітності (26-27 тижнів - з загрозою переривання вагітності; а.с. 17), її законні права було порушено, що призвело до моральних страждань позивачки, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема - змусило її свої законні права відстоювати та поновлювати у судовому порядку протягом (з урахуванням розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанцій) більше 10-ти місяців.

За вище наведних обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди підлягає до часткового задоволення, а відтак вважає, що на відшкодування моральної шкоди з відповідача на користь позивачки слід стягнути 2 000 грн., що (на думку колегії суддів) буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.п. 3 і 4, 314 ч. 2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 частково задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 частково задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Відділу освіти Франківського району Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 14 квітня 2015 року № 87-к „Про звільнення з роботи ОСОБА_3.".

Стягнути з Відділу освіти Франківського району Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради на користь ОСОБА_3 2 000 (дві тисячі) грн. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: