Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Миронівського районного суду Київської області від 11 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11 серпня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 3 993,59 грн., зі сплатою 12 % річних за користування кредитом. Оскільки ОСОБА_3 не виконав умови кредитного договору, станом на 25 березня 2014 року утворилась заборгованість перед банком у розмірі 39 238,14 грн. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити та стягнути вказану заборгованість.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 11 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач своєчасно не звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 11 серпня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 3 993,59 грн., зі сплатою 12 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості, з кінцевим строком повернення до 11 серпня 2008 року.

Оскільки позичальник не виконав умови кредитного договору, станом на 25 березня 2014 року заборгованість ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 39 238,14 грн., з яких: 2 970,93 грн. - заборгованість за кредитом, 15 949,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 880,56 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 17 092,56 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1844,67 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу не звертався.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Натомість матеріали даної справи не містять заяви відповідача про застосування наслідків пропущення строку позовної давності, крім того, розгляд справи в суді першої інстанції відбувався без участі останнього, що в свою чергу унеможливлює подання ним відповідної заяви.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій на вказані положення закону уваги не звернули, не встановили у повному обсязі фактичні обставини та дійшли помилкового висновку про можливість застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки ніхто не звертався із відповідною заявою, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 11 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська