АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

07 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Качана В.Я., Рейнарт І.М.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на прибудови та поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року,

встановила:

19.12.2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в якому просила: визнати за нею право спільної сумісної власності на новостворене нерухоме майно - прибудови А-1, А-2, а-1, а-2, а-3, сарай Е, гараж Б будинку АДРЕСА_1; поділити майно, набуте за час шлюбу з ОСОБА_2, виділивши їй холодильник, спальну кімнату, пральну машину, кольоровий телевізор на загальну суму 7000 грн., а відповідачу - відеомагнітофон та автомобіль на загальну суму 60 700 грн., з відповідним стягненням різниці у вартості майна в сумі 23 000 грн.

08.05.2009 р між сторонами було укладено мирову угоду, яка була визнана ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2009 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2009 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

04.12.2014 р. ОСОБА_1 позовні вимоги змінила. Просила визнати право спільної сумісної власності за нею та ОСОБА_2 на прибудови у будинку АДРЕСА_1, а саме: А-1, А-2 - житлова кімната 21,7 кв.м. (2-7), коридор 2,5 кв.м. (2-6), сантехнічний вузол 9,1 кв. м. (2-8), котельна 3,6 кв.м. (2-9), а-1, а-2 - кухня 8,0 кв.м. (2-3), а-3 -гараж 18,6 кв.м., льох під прибудовою а-1, сарай Е, гараж Б, а всього 21,7 кв.м. житлової площі, 41,8 кв.м. загальної площі, окремо стоячий гараж та сарай. В порядку поділу майна подружжя просила визнати за нею та ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину вказаного майна за кожним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 12 січня 1985 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Її чоловік мав у приватній власності 2/16 частин будинку АДРЕСА_1. До вказаної частини будинку ними за спільні кошти були зроблені самовільні прибудови, які за даними технічного паспорту, виданого Київським міським БТІ 19.04.2006 року, складають приміщення, які виділено в квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 110,4 кв.м, житловою площею 56, 2 кв.м. Після добудови житловий будинок збільшився на 48,37 кв.м. житлової площі.

У зв'язку з тим, що вона не може провести державну реєстрацію вказаного майна, яке оспорюється третіми особами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до положень ст. 328, ч.4 ст.357 ЦК України, просила визнати за нею та відповідачем ОСОБА_2 право власності на вказане майно та у відповідності до вимог ст. 60-72 СК України, ст. 325, 368, 372 ЦК України провести його поділ.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року скасувати.

Зазначила, що висновок суду щодо підстав для реалізації майна з прилюдних торгів не відповідає дійсності та документам. В рішенні суду не зазначено мотивів неврахування судом норм права, якими обґрунтовувалась позиція позивача щодо неможливості продажу з прилюдних торгів зроблених добудов. Державний виконавець не звертався до суду з заявою про виділення частки боржника, тому стягнення повинно було бути накладене лише на майно, що належало ОСОБА_2 на праві приватної власності. Спірні добудови не могли бути об'єктом реалізації з прилюдних торгів, так як вони не були зареєстровані як нерухомість. До ОСОБА_4 право власності на майно, придбане з торгів, не перейшло, оскільки він не провів повний розрахунок. ОСОБА_2 не брала участі в судових справах, які суд використав як докази, що не потребують доказування.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 січня 1985 року.

Відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого держаним нотаріусом Першою Київською державною нотаріальною конторою 06.06.1994 р. та зареєстрованого в реєстрі №11-730, після смерті батька ОСОБА_2 успадкував 1/16 частину будинку, розташованого по АДРЕСА_1, житловою площею 62,6 кв.м., господарські будівлі: вбиральня під літ. Ж, З, споруди (а.с.6 т.1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори від 05.03.2004 року, після смерті матері ОСОБА_2 успадкував 1/16 частину будинку, розташованого в АДРЕСА_1, житловою площею 62,6 кв.м., господарські будівлі: вбиральня під літ. Ж, споруди (а.с.7 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01.09.2004 року ОСОБА_5 є власником 6/8 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, а відповідно до договору купівлі-продажу від 12.11.2004 року - власником 3/24 частин цього будинку (а.с.146, 147 т.1).

Відповідно до розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації №1177 від 01.11.2004 «Про надання дозволу на здачу в експлуатацію прибудови в будинку по АДРЕСА_1», ОСОБА_2 надано дозвіл на здачу в експлуатацію прибудов літ.а1,а2, а3, А2, двох льохів літ. а і літ.а1, та споруджених в садибі двох сараїв літ. Д, Е і гаража літ. Б. (а.с.20 т.1).

Управління державного архітектурно-будівельного контролю 15.02.2005 р. видало дозвіл на введення в експлуатацію закінченого будівництвом (розширенням, реконструкцією) приватного житлового будинку АДРЕСА_1. Об'єкт, що приймається в експлуатацію, згідно технічного паспорту Київського міського бюро технічної інвентаризації, інвентаризаційна справа №57565, реєстровий №15996 від 04.08.2004 р., має такі будівельні показники: прибудова А2, а2, а3, а1 загальною площею 67 кв.м., житл. 21,7 кв.м., льох під а1, а, сарай Д, Е, гараж Б (а.с.21 т.1).

Позовні вимоги про визнання права власності на вказані прибудови та їх поділ обґрунтовані тим, що вони були зроблені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час спільного проживання та за спільні кошти, складають окреме приміщення, яке виділено в квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 110,4 кв.м., житловою площею 56,2 кв.м., що має окремий вхід та може використовуватись окремо від іншого майна. Державна реєстрація вказаних прибудов проведена не була, оскільки треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не допускають її та ОСОБА_2 до будинку та оспорюють їх право власності.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було реалізовано з прилюдних торгів. Відсутність порушень порядку проведення прилюдних торгів була встановлена рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.03.2009 р., а обставини правомірності та законності складання акту опису і арешту майна, оформлення та видачі свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_8 на 2/16 частини будинку під номером АДРЕСА_1 - рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року.

При цьому, посилаючись на положення ч.2 ст.388 ЦК України суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно перебуває у законному володінні ОСОБА_4 та не може бути предметом поділу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до акта державного виконавця про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів від 09 липня 2009 р., затвердженого в.о. начальника ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві, 09.07.2007 р. Державною акціонерною компанією «Національна мережа аукціонних центрів» проведено прилюдні торги з реалізації 2/16 частин житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 110,4 кв.м., житловою площею 56,2 кв.м. Вищевказані 2/16 частини житлового будинку були описані державним виконавцем згідно ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі виконавчого листа №2-3259, виданого 19.03.2003 р. Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 суми боргу 95 822 грн. 74 коп.

У відповідності до протоколу №1-162-1/4 проведення прилюдних торгів від 09.07.2007 р. переможцем торгів по реалізації 2/16 частин житлового будинку АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_4 (а.с.63 т.1).

Відповідно до свідоцтва від 17.07.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В., ОСОБА_4 належить право власності на майно, яке складається з: 2/16 частин житлового будинку під номером АДРЕСА_1, загальною площею 110,4 кв.м., житловою площею 56,20 кв.м., яке придбано останнім за 44 464 грн., що раніше належало ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.64 т.1).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання недійсним актів про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів та визнання недійсним свідоцтва про право власності від 17.07.2009 року відмовлено (а.с.12-16 т.2).

Відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Доказів того, що проведені на виконання судового рішення прилюдні торги з реалізації вказаного майна визнані судом такими, що проведені з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, матеріали справи не містять.

Вказана обставина, а також питання дотримання державним виконавцем вимог ч.8 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» не були предметом даного позову, а тому не підлягали з'ясуванню під час вирішення спору.

За таких підстав доводи позивача про необґрунтованість судового рішення у вказаній частині підлягають відхиленню.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є особами, які не визнають права позивача на спірне майно, останні не є його власниками, а тому є неналежними відповідачами в спорі про визнання права власності та його поділ.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції в частині зазначення підстав для реалізації майна з прилюдних торгів є необґрунтованими, оскільки визначенна у рішенні суду підстава - виконавчий лист №2-3259, виданий 19.03.2003 р. Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 суми боргу 95 822 грн. 74 коп., зазначена в акті державного виконавця про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів від 09 липня 2009 р.

Посилання на ту обставину, що спірне майно не могло бути об'єктом реалізації з прилюдних торгів, оскільки воно до цього часу не має державної реєстрації, за умов існування свідоцтва про право власності від 17.07.2009 р., яке ніким не скасовано та не визнано недійсним, не є обставиною, що свідчить про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Висновок судового експерта Черніна Я.О. приватного підприємства «Апстрім-Екперт», наданого на адвокатський запит ОСОБА_6, що діє в інтересах ОСОБА_1, від 14 серпня 2015 р. №25/32-15, містить дані про загальну площу житлового будинку АДРЕСА_1 та житлової площі цього будинку на момент оформлення спадкового майна, перелік споруд, приміщень, що входили до домоволодіння на момент оформлення спадкового майна.

Відповідно до вказаного висновку, до розрахунку визначення 1/16 частки вказаного житлового будинку, якою володів ОСОБА_2 на момент оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом, входять приміщення квартири №2 : №2-1 коридор площею 8,9 кв.м., №2-4 житлова площею 22,1 кв.м., №2-5 житловою площею 12,4 кв.м., та господарські будівлі - вбиральня під літерою Ж, споруди літ №1-3 (п.5).

При врахуванні самовільно побудованих добудов (прибудов), а саме №2-2 - коридор, №2-3 - кухня, №2-6 -коридор, №2-7 - житлова кімната; №2-8 - санвузол; №2-9 -котельня; №2-1 гараж; а також господарські будівлі : гаражі літ: «Б, Г, В», сараї літ. «Д, Е», два льохи під літ. «а, а-1» збільшується на 8/16 частин розмір 2/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 (п.6).

Загальна площа будинку з 2004 року по 2009 рік збільшилась на 43,4 кв.м., житлова на 34,5 кв.м. Збільшення площ відбулось за рахунок здійснених прибудов ще до 2004 року до квартири №2 (п. 7) .

За відсутності доказів того, що позивач на час розгляду справи є власником будь-якої частки у праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1, а прибудови, які були здійсненні до 2004 року, є окремим об'єктом нерухомого майна, що належить їй та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, вказаний висновок експерта не може слугувати доказом на спростування доводів суду першої інстанції про неможливості поділу об'єкта, що знаходиться у власності третьої особи по справі.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_4 набув право володіння спірним майном, придбавши його з прилюдних торгів, останній не може бути позбавлений цього майна з підстав не проведення державної реєстрації права власності.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/3575/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Супрун Г.Б.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.